№ 336/2941/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Боєва Є.С., за участю:

секретаря судового засідання Журавель Д.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Черкашина І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди за невиконання судового рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3 , зазначивши, що домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 66 кв. м., житловою площею 40, 6 кв. м., розташоване на земельній ділянці площею 0, 0472 кв. м. кадастровий номер № :07:023:0088, перебуває у спільній частковій власності (в рівних частках - по 1/2 у позивача і відповідача. В позові вказано, що власником 1/2 частки є відповідач ОСОБА_3 - на підставі договору дарування від 07.11.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., р. № 1890, згідно якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняв у власність як дарунок 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частки є позивач ОСОБА_2 - на підставі договору міни від 26.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гавриленко Н.Ю., р. № 62, згідно якого ОСОБА_5 обміняла належну їй на праві приватної спільної часткової власності 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на належні ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності 3/10 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач зазначала, що попередніми власниками кожної з половин цього домоволодіння ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) в судовому порядку, починаючи 2016 року неодноразово вирішувався спір щодо усунення перешкод в користуванні даним нерухомим майном, про виділ в натурі частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно. Судові рішення в цих справах були предметом розгляду судів апеляційної та касаційної інстанцій. У 2017 році (під час зупинення дії рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року, згідно якого ОСОБА_4 було виділено в натурі 1/2 частку цього житлового будинку) позивач ОСОБА_4 , скориставшись відсутністю відповідачки ОСОБА_5 , без будь-якого попередження, без будь-якого проекту, власними силами фактично виконала рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року, а саме: заклала дверний отвір з кімнати 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) в кімнату 1-2 (пл. 6,2 кв. м.); пробила дверний отвір з кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) до кімнати 1-5 (пл. 2,8 кв. м.) в будинку АДРЕСА_1 .

Втім, після виконання ОСОБА_5 у 2017 році рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року, це рішення згодом було скасоване, після перегляду судових рішень ухвалено остаточне судове рішення, а саме, постанова Запорізького апеляційного суду м. Запоріжжя від 20.03.2019 року, яким рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2016 року в частині відмови позивачеві ОСОБА_4 у виділу частки у праві спільної часткової власності в натурі залишено без змін. Тому ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 року (пр. № 6/336/93/2019) задоволено заяву ОСОБА_5 «Про поворот виконання судового рішення» та зобов`язано позивача ОСОБА_4 за власний рахунок вчинити дії, спрямовані на повернення до первісного стану, що передував виконанню скасованого рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року та відображений в технічному паспорті від 17.10.2013 року, а саме: закласти дверний отвір з кімнати 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) в кімнату 1-2 (пл. 6,2 кв. м.); пробити дверний отвір з кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) до кімнати 1-5 (пл. 2,8 кв. м.), розташованих в житловому буд. АДРЕСА_1 .

На виконання цієї ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 року було видано виконавчий лист «Про поворот виконання судового рішення», постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Світлої Л.В. від 19.12.2019 р. відкрито виконавче провадження № 60909647). Стороною виконавчого провадження спочатку була ОСОБА_4 (боржник), а у зв`язку з тим, що 07.11.2019 р. вона подарувала належну їй 1/2 частку вказаного житлового будинку ОСОБА_3 , то правонаступником у судових справах (щодо вказаного нерухомого майна) та у виконавчому провадженні № 60909647 натепер вказано ОСОБА_3 («боржник»). Після укладення 06.02.2020 року договору міни, за яким ОСОБА_5 обміняла належну їй 1/2 частку спірного житлового будинку на належні ОСОБА_2 3/10 частки іншого житлового будинку, правонаступником у судових справах (щодо будинку АДРЕСА_1 ) та у виконавчому провадженні № 60909647 натепер вказано ОСОБА_2 («стягувач»).

Позивач ОСОБА_2 також вказала, що тривалий строк (32 місяці) з 30.10.2019 р. (дати постановлення ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя в пр. № 6/336/93/2019 про задоволення заяви «Про поворот виконання судового рішення») відповідачем ОСОБА_3 (правонаступником ОСОБА_4 ) не виконується вказана ухвала суду і не здійснюються необхідні дії, спрямовані на повернення будинку до первісного стану. Державним виконавцем Світлою Л.В. здійснювалися заходи щодо виконання судового рішення в рамках виконавчого провадження, проте боржник ОСОБА_3 фактично самоусунувся як від виконання вимог держвиконавця, так і від виконання судового рішення. У зв`язку з цим держвиконавцем ОСОБА_6 було складено дві постанови (від 01.07.2021 р. та від 12.07.2021 р.) про накладення на боржника ОСОБА_3 штрафів - за навмисне (усвідомлене), без поважних причин невиконання судового рішення, яке він мав реальну можливість виконати, але навмисно не виконав його.

Посилаючись на надмірно тривале невиконання відповідачем ОСОБА_3 остаточного рішення суду, яке відбувається з його вини, на те, що має місце неможливість для позивача відновити свої порушені права, які захищені судом, через неможливість отримати виконання рішення, винесеного на користь позивача протягом тривалого часу, неможливість користування належною часткою житлового будинку, позивач ОСОБА_2 вказала, що це становить втручання у її право на захист та є порушенням вимог параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Оскільки порушення прав людини завжди викликає негативні емоції, а змістом негативних емоцій людини є занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, які в повній мірі вона відчуває у зв`язку з тим, що відповідачем ОСОБА_3 свідомо не виконується судове рішення протягом тривалого часу, позивач ОСОБА_2 вважає, що відповідачем спричинені їй психологічне напруження, розчарування та незручності, що свідчать про заподіяння їй моральної шкоди, яку вона за методикою оцінки компенсації спричинених моральних страждань (автор методики - О.М.Ерделевський ) розрахувала в розмірі 198000 грн. Проте, позивач вважає за можливе зменшити розмір завданої їй моральної шкоди, тому просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 99000 грн. та судові витрати.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2022 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 08.11.2022 р. (а.с. 75-76).

22.09.2022 р. до суду від представника відповідача - адвоката Черкашина І.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач вважає доводи позивача помилковими, безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Також у відзиві вказано, що обставини в даному позові стосуються довго триваючого з 2014 року спору між колишніми співвласниками будинку, ОСОБА_3 не був ініціатором цього спору, не вчиняв жодних дій відносно об`єкту нерухомості, який є предметом спору. Що стосується нібито невиконання відповідачем ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 р. про поворот виконання судового рішення, то кімнати, щодо яких слід вчинити певні дії, за чинним на сьогодні технічним паспортом вказані інші (або іншої площі), а приміщення літ. 2-1 взагалі не існує. Також у відзиві зазначено, що ОСОБА_3 , не зважаючи на той факт, що не здійснював жодних протиправних дій зі спірним об`єктом нерухомості, не ігнорував виконавче провадження, а намагався та вчиняв дії щодо виконання ухвали суду про поворот виконання рішення суду, однак з об`єктивних та незалежних від нього причин не зміг її виконати. На підтвердження таких доводів ОСОБА_3 посилався на те, що 29.09.2020 р. з метою виконання цієї ухвали суду він звертався до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із заявою про роз`яснення ухвали суду від 30.10.2019 року, проте остаточним рішенням Запорізького апеляційного суду від 25.05.2021 року йому було відмовлено у задоволенні заяви про роз`яснення. Також він звертався до архіву ТОВ «ЗМБТІ» із проханням надати інформацію з інвентаризаційної справи на житловий будинок з моменту його побудови по 17.10.2013 р. включно. За текстом листа ТОВ «ЗМБТІ» від 01.06.2021 р. вбачається, що станом на 17.10.2013 р. самочинна кімната 1-2 площею 6,2 кв. м. вже є самочинно переобладнаною кухнею 1-2 площею 5,74 кв. м. Крім того, 10.06.2021 р. він звертався до будівельної фірми ТОВ «Елен» із заявою на виконання будівельних робіт (які зазначено в ухвалі суду). 17.06.2021 р. від ТОВ «Елен» він отримав відмову у проведенні вищевказаних будівельних робіт - із-за відсутності дозволу Департаменту архітектури та містобудування. 24.06.2021 р. він звернувся до Департаменту архітектури та містобудування за роз`ясненням стосовно процедури подання повідомлення про початок будівельних робіт. За текстом відповіді Департаменту від 23.07.2021 року вбачається, що для надання будівельного паспорту забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 необхідно мати засвідчену в установленому порядку копію документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою (житловим будинком), а також засвідчену в установленому порядку згоду співвласників земельної ділянки (житлового будинку) на забудову. Даних документів у нього не має, а за відсутності цих документів неможливо легалізувати самочинно реконструйоване приміщення 1-2, тобто, виконати ухвалу суду в цілому. Також він зазначає, що 02.07.2021 р. він звертався із заявою до державного виконавця (додавши до заяви вищевказані відповіді), в якій викладав наявність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та взагалі роблять його неможливим. Копії вказаних відповідей та листів додав до відзиву. Щодо стягнення моральної шкоди - то ОСОБА_3 вважає, що в позовній заяві не міститься доказів факту заподіяння та обсягу моральної шкоди ОСОБА_8 , наявності його протиправної поведінки та його вини, тому заявлені позовні вимоги не визнає, просить в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити в повному обсязі (а.с. 82-96).

08.11.2022 р. у зв`язку з неявкою позивача судове засідання відкладено на 09.12.2022 р. (а.с. 98).

09.12.2022 р. надійшла заява позивача ОСОБА_2 щодо відкладення судового засідання в зв`язку з зайнятістю адвоката в іншому судовому процесі в Жовтневому районному суді м. Запоріжжя (а.с. 99).

В судовому засіданні 09.12.2022 року встановлено, що попередня неявка позивача обумовлена оголошенням повітряної тривоги, що є поважною причиною неявки, а тому заява про відкладення судового засідання була задоволена, судове засідання відкладено на 20.01.2023 року (а.с. 106).

20.01.2023 судове засідання відкладено на 20.03.2023 за клопотанням відповідача (а.с. 107 - 109).

20.03.2023 року від представника відповідача - адвоката Черкашина І.І. надійшла заява про долучення доказів - копії експертного висновку від 17.01.2023 р. - щодо неможливості вирішити питання перепланування кімнати 1-2, копію супровідного листа щодо надання цього висновку виконавчій службі (а.с. 11-117).

В судовому засіданні, яке відбулося 22.03.2023 року, представник позивача - ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди за невиконання судового рішення підтримав в повному обсязі, наголосив, що моральна шкода полягає у стражданнях позивачки внаслідок неможливості користування своїм нерухомим майном через невиконання відповідачем судового рішення, та просив суд задовольнити позовну заяву.

Представник відповідача - адвокат Черкашин І.І. позовні вимоги не визнав, просив відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Згідно положень статей 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статями 319, 321 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, підпадають під регулювання Цивільного Кодексу України, який є основним актом цивільного законодавства України.

Згідно із положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що теперішнього часу позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є співвласниками (по 1/2 частці у кожного) домоволодіння АДРЕСА_1 . Це підтверджено копією договору дарування від 07.11.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., р. № 1890, згідно якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняв у власність як дарунок 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та копією договору міни від 26.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гавриленко Н.Ю., р. № 62, згідно якого ОСОБА_5 обміняла належну їй на праві приватної спільної часткової власності 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на належні ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності 3/10 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (а.с. 8-9; 11-13).

Попередні співвласники цього домоволодіння ОСОБА_5 та ОСОБА_4 тривалий час - з 2016 року були сторонами в судових справах щодо вказаного нерухомого майна. Судові рішення в цих справах були предметом розгляду судів апеляційної та касаційної інстанцій.

У своєму позові ОСОБА_2 вказала, що у 2017 році (під час зупинення дії рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року, згідно якого ОСОБА_4 було виділено в натурі 1/2 частку цього житлового будинку), ОСОБА_4 , без будь-якого попередження, без будь-якого проекту, власними силами фактично виконала рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року, а саме: заклала дверний отвір з кімнати 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) в кімнату 1-2 (пл. 6,2 кв. м.); пробила дверний отвір з кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) до кімнати 1-5 (пл. 2,8 кв. м.) в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 1, п. 6).

Втім, вказаний позивачем ОСОБА_2 перелік дій ОСОБА_4 на виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року не співпадає зі змістом судових рішень. Оскільки рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 р. було скасоване, було постановлено ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 року про поворот виконання судового рішення. Зі змісту мотивувальної частини цієї ухвали видно, що ОСОБА_4 вчинила дії, спрямовані на перепланування житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: пробила дверний отвір з кімнати 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) до кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.); заклала дверний отвір з кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) до кімнати 1-5 (пл. 2,8 кв. м.), чим позбавила ОСОБА_5 можливістю використовувати за цільовим призначенням жилу кімнату 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) (а.с. 42).

Тому в резолютивній частині ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 року про поворот виконання судового рішення (справа № 336/7085/14) вказано: зобов`язати позивача ОСОБА_4 за власний рахунок вчинити дії, спрямовані на повернення до первісного стану, що передував виконанню скасованого рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 р. та відображений в технічному паспорті від 17.10.2013 р., а саме: 1. закласти дверний отвір з кімнати 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) в кімнату 1-2 (пл. 6,2 кв. м.); 2. пробити дверний отвір з кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) до кімнати 1-5 (пл. 2,8 кв. м.), розташованих в житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с. 42 на звороті).

На виконання цієї ухвали суду 26.11.2019 року видано виконавчий лист, в якому боржником вказано ОСОБА_4 , а стягувачем - ОСОБА_5 (а.с. 43).

19.12.2019 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Світлою Л.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60909647, згідно якої боржником вказано ОСОБА_4 , а стягувачем - ОСОБА_5 (а.с. 44).

Згодом у судових справах та у виконавчому провадженні було здійснено заміну сторін. Стороною виконавчого провадження спочатку була ОСОБА_4 (боржник), а у зв`язку з тим, що 07.11.2019 р. вона подарувала належну їй 1/2 частку вказаного житлового будинку ОСОБА_3 , то правонаступником у судових справах (щодо вказаного нерухомого майна) та у виконавчому провадженні № 60909647 натепер вказано «боржник» - ОСОБА_3 . Після укладення 06.02.2020 року договору міни, за яким ОСОБА_5 обміняла належну їй 1/2 частку спірного житлового будинку на належні ОСОБА_2 3/10 частки іншого житлового будинку, правонаступником у судових справах (щодо будинку АДРЕСА_1 ) та у виконавчому провадженні № 60909647 натепер вказано «стягувач» - ОСОБА_2 .

Судом досліджені в якості письмових доказів копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 .

У технічному паспорті станом на 17.10.2013 року на плані поверху І літери «А» видно, що між кімнатою 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) та кімнатою 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) немає дверного отвору, а між кімнатою 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) та кімнатою 1-5 (пл. 2,8 кв. м.) є дверний отвір (а.с. 8).

План поверху І літери «А» співпадає в цій частині з планом поверху І станом 11.05.2016 року (а.с. 19).

Оскільки ОСОБА_4 після набрання чинності рішенням апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року (яке згодом було скасоване), а саме, після 22 лютого 2017 року здійснила дії по переплануванню житлового будинку, то суд дослідив копію технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 27.03.2017 року. У цьому технічному паспорті на плані поверху І літери «А » видно, що між кімнатою 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) та кімнатою 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) - яка в зв`язку з переплануванням будинку стала відноситися до квартири № 2 , та отримала на плані новий номер - кімната 2-6 (пл. 6,2 кв. м.) є дверний отвір, а між цією ж кімнатою 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) (за планом від 27.03.2017 р. - це кімната 2-6, пл. 6,2 кв. м.) та кімнатою 1-5 (пл. 2,8 кв. м.) немає дверного отвору (а.с. 23).

Той факт, що перейменування тієї ж самої кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) на кімнату 2-6 (пл. 6.2 кв. м.) відбулося у зв`язку з переплануванням ОСОБА_4 будинку та наступним виключенням кімнати 1-2 з переліку кімнат в квартирі 1 та віднесенням кімнати 1-2 до переліку кімнат в квартирі 2 з наданням цій кімнаті нового номеру 2-6, підтверджується експлікацією приміщень (а.с. 8 - на звороті; а.с. 19 - на звороті; а.с. 23 - на звороті).

Таким чином, посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що вказані в ухвалі суду про поворот виконання судового рішення кімнати, які підлягають переплануванню, частково не існують, а частково не відповідають плану технічного паспорту, є безпідставними.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 відповідач також зазначав, що він, не зважаючи на той факт, що не здійснював жодних протиправних дій зі спірним об`єктом нерухомості, не ігнорував виконавче провадження, а намагався та вчиняв дії щодо виконання ухвали суду про поворот виконання рішення суду, однак з об`єктивних та незалежних від нього причин не зміг її виконати. На підтвердження цього ОСОБА_3 надав письмові докази:

-копію листа ТОВ «ЗМБТІ» від 01.06.2021 р. щодо технічної документації на даний житловий будинок з моменту його побудови по 17.10.2013 р. включно (а.с. 90-91);

-копію листа будівельної фірми ТОВ «Елен» - з відмовою у проведенні будівельних робіт - із-за відсутності дозволу Департаменту архітектури та містобудування (а.с. 93);

-копію відповіді Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради від 23.07.2021 року, з якої вбачається, що для надання будівельного паспорту забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 необхідно мати засвідчену в установленому порядку копію документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою (житловим будинком), а також засвідчену в установленому порядку згоду співвласників земельної ділянки (житлового будинку) на забудову (а.с. 96);

-копію експертного висновку від 17.01.2023 р. - щодо неможливості вирішити питання перепланування кімнати 1-2 - з тих підстав, що у заявника ( ОСОБА_3 ) відсутній документ, що посвідчує право власності або користування земельною ділянко, згода співвласників житлового будинку, а також існує різночитання у номерах кімнат та невизначеність щодо власника кімнати і хто саме має бути замовником розробки проектної документації (а.с. 113-115).

На думку суду вищевказані письмові докази не є належними та допустимими щодо предмету спору, оскільки в даній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди за невиконання рішення суду не розглядається питання щодо будь-якої довільної або нової реконструкції (переобладнання) приміщень жилого будинку, а йде мова про виконання судового рішення, яким зобов`язано попереднього власника ОСОБА_4 за власний рахунок вчинити дії, спрямовані на повернення приміщень до первісного стану, що передував виконанню скасованого рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 р. та відображений в технічному паспорті від 17.10.2013 р. з чітким зазначенням дій та робіт, які мають бути виконані ОСОБА_4 (а натепер її правонаступником - ОСОБА_3 ), а саме: 1. закласти дверний отвір з кімнати 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) в кімнату 1-2 (пл. 6,2 кв. м.); 2. пробити дверний отвір з кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) до кімнати 1-5 (пл. 2,8 кв. м.), розташованих в житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с. 42 на звороті).

Зазначені у судовому рішенні дії та роботи, спрямовані на повернення приміщень до первісного стану, та не вимагають від ОСОБА_3 будь-яких узгоджень і мають бути виконані ним.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що відповідачем не надано достатніх і переконливих доказів стосовно неможливості виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 року, якою зобов`язано ОСОБА_4 (тобто, у виконавчому провадженні - це правонаступник ОСОБА_3 ) за власний рахунок вчинити дії, спрямовані на повернення до первісного стану, що передував виконанню скасованого рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 р. та відображений в технічному паспорті від 17.10.2013 р., а саме: закласти дверний отвір з кімнати 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) в кімнату 1-2 (пл. 6,2 кв. м.); пробити дверний отвір з кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) до кімнати 1-5 (пл. 2,8 кв. м.), розташованих в житловому будинку АДРЕСА_1 - з урахуванням того, що кімната 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) натепер лише перейменована у технічному паспорті на кімнату 2-6 (пл. 6, 2 кв. м.), оскільки за новим техпаспортом від 27.03.2017 р. вона віднесена до квартири 2 .

При вирішенні спору суд також враховує, що державним виконавцем Світлою Л.В. здійснювалися заходи щодо виконання судового рішення в рамках виконавчого провадження, проте боржник ОСОБА_3 фактично самоусунувся як від виконання вимог державного виконавця, так і від виконання судового рішення. У зв`язку з цим державним виконавцем Світлою Л.В. було складено дві постанови (від 01.07.2021 р. та від 12.07.2021 р.) про накладення на боржника ОСОБА_3 штрафів - за навмисне (усвідомлене), без поважних причин невиконання судового рішення, яке він мав реальну можливість виконати, але навмисно не виконав його. Оскаржуючи постанови про накладення штрафів в судовому порядку, ОСОБА_3 лише затягував процес виконання судового рішення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.01.2022 р. та постанова третього апеляційного адміністративного суду від 10.05.2022 р., якими відмовлено у задоволенні його адміністративного позову до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі про визнання протиправними та скасування цих постанов, свідчать про правильність дій державного виконавця та про невиконання ОСОБА_3 без поважних причин судового рішення (а.с. 59-66).

Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди необхідно встановити наявність протиправності в діях особи, що завдала такої шкоди, настання самої моральної шкоди, вини особи, що завдала такої шкоди, а також встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діянням особи та настанням моральної шкоди.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що відповідач - ОСОБА_3 протягом дуже тривалого часу - понад три роки (що минули з дня постановлення ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 р. по день ухвалення даного рішення) без поважних причин не виконує судове рішення, яким зобов`язано здійснити певні дії по поверненню кімнат в житловому будинку до первісного стану, що передував виконанню скасованого рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 р. та відображений в технічному паспорті від 17.10.2013 р..

Наявність протиправності в діях ОСОБА_3 підтверджена адміністративними стягненнями (у вигляді штрафів) згідно з постановами державного виконавця від 01.07.2021 р. та від 12.07.2021 р. - про накладення на боржника ОСОБА_3 штрафів - за навмисне (усвідомлене), без поважних причин невиконання судового рішення, яке він мав реальну можливість виконати, але навмисно не виконав його. Вина ОСОБА_3 у невиконанні судового рішення також підтверджена і в судовому порядку - згідно рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.01.2022 р. та постанови третього апеляційного адміністративного суду від 10.05.2022 р.

Суд вважає, що встановлено причинно-наслідковий зв`язку між діянням ОСОБА_3 (а саме, навмисним (усвідомленим), без поважних причин невиконанням судового рішення) та настанням моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_2 , яка цим діянням позбавлена (як правонаступник ОСОБА_5 ) можливості використовувати за цільовим призначенням жилу кімнату 1-2 (пл. 6, 2 кв. м.) - як-то було встановлено в мотивувальній частині Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 р.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Слід зазначити, що невиконання судового рішення полягає у невжитті особою, до якої звернуто виконання вироку, рішення, ухвали або постанови суду, що набрали законної сили, передбачених законом заходів щодо їх виконання. Невиконання може виражатися у прямій відмові виконати судове рішення або в ухиленні від його виконання. Невиконання судового рішення може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання.

Крім того, в правовому аспекті невиконання судового рішення не тільки дискредитує судову владу, але й ставить під сумнів сам принцип судового захисту прав людини та породжує у іншої сторони виконавчого провадження («стягувача») - в даному випадку це ОСОБА_2 - почуття розчарування у дієвості правових інституцій держави.

Доводи позивача ОСОБА_2 стосовно того, що надмірно тривале невиконання відповідачем ОСОБА_3 судового рішення, а в зв`язку з тим - неможливість користування належною часткою житлового будинку - становить втручання у її право на захист та є порушенням вимог параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод суд вважає доведеними, оскільки тривале (понад 3-х років) невиконання відповідачем ОСОБА_3 остаточного рішення суду, яке відбувається з його вини, тягне за собою порушення прав позивача ОСОБА_2 - з огляду на те, що вона не в змозі використовувати за цільовим призначенням жилу кімнату 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) і для неї це є свідченням неможливості відновити свої порушені права, які захищені судом.

Таке порушення прав людини викликає негативні емоції, а змістом негативних емоцій людини є занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, які відчуває ОСОБА_2 .

Тривале невиконання відповідачем ОСОБА_3 судового рішення щодо вчинення дій, спрямованих на повернення приміщень у жилому будинку до первісного стану, що передував виконанню скасованого рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 р., також спричиняє позивачу ОСОБА_2 , як співвласнику житлового будинку, психологічне напруження, розчарування та незручності, що свідчать про заподіяння їй моральної шкоди.

Позивач, розраховуючи розмір відшкодування моральної шкоди, посилалася на методику оцінки компенсації спричинених моральних страждань (автор методики - О.М. Ерделевський ), за основу брала базисний рівень розміру компенсації за страждання, спричинені заподіянням тяжкої шкоди здоров`ю - у розмірі 720 мінімальних розмірів заробітної плати (дохід працюючої людини за 10 років). Обчисливши за певною формулою, яка включає в себе строк навмисного невиконання судового рішення відповідачем (у місяцях, на дату подачі позову) позивачем отримано розмір моральної шкоди 198 000 грн. При цьому позивач вважала за можливе зменшити розмір завданої їй моральної шкоди, тому просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 99000 грн.

Проте суд не згодний з розміром відшкодування моральної шкоди, нарахованої позивачем ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Позивачу ОСОБА_2 протиправними діями відповідача ОСОБА_3 спричинено моральну шкоду не пов`язану з заподіянням шкоди здоров`ю, а моральна шкода полягає у порушенні права власності та у настанні інших негативних наслідків (як-то вказано у п. пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Інші негативні наслідки для ОСОБА_2 у даному випадку - це порушення прав людини, пов`язане з неможливістю відновити свої порушені права, які захищені судом і як наслідок цього - виникнення негативних емоцій, зокрема, занепокоєння, стресу, психологічного напруження, розчарування, відчуття несправедливості, тривалої невизначеності, які відчуває ОСОБА_2 .

З урахуванням характеру правопорушення ОСОБА_3 , глибини душевних страждань ОСОБА_2 та відсутності можливості реалізації нею своїх майнових прав, захищених судом, а також виходячи з принципів розумності і справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення на її користь з відповідача ОСОБА_9 моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В матеріалах справи є квитанція банка від 06.07.2022 р. щодо оплати позивачем судового збору при подачі позовної заяви в розмірі 992,40 грн., а тому, виходячи з пропорційності задоволених позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача судовий збір в розмірі 200 грн. 48 коп.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 23, 317, 319, 321, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 18, 76, 81, 89, 264, 265, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заподіяну моральну шкоду, завдану невиконанням судового рішення, в розмірі 20 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 200,48 грн.

Відомості, передбачені п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 30.03.2023.

Суддя Є.С. Боєв 22.03.23