20.03.2023 Єдиний унікальний номер 205/833/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2023 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 вересня 2021 року інспектором 1 батальйону 2 роти УПП в Донецькій області Гончаровою А.В. щодо нього було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованому не в автоматичному режимі, та накладено штраф у сумі 340 грн. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 16 листопада 2021 року у справі №310/8946/21 було скасовано вищевказану постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а провадження закрито. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року вищезазначене рішення залишено без змін. Зазначає, що у зв`язку з закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у нього виникло право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а моральна шкода полягає у тому, що внаслідок незаконного рішення службової особи УПП в Донецькій області йому довелось пережити переживання та навіть моральні страждання через те, що він тривалий час змушений був доводити свою правоту і незаконність рішення службової особи у судових інстанціях, витрачати час на оспорювання накладеного на нього штрафу, а усі зазначені обставини потягли за собою вимушені зміни у його житті, необхідності відшукування додаткових зусиль для організації життя, порушення нормальних життєвих зв`язків, також виникли такі негативні наслідки як: тривога, знижений та нестійкий настрій, нервозність і дратівливість. Вказує, що саме виходячи з розміру мінімальної заробітної плати слід обчислювати розмір моральної шкоди, отже з дня складання протоколу про адміністративне правопорушення 16 вересня 2021 року щодо нього і до дня винесення апеляційною інстанцією постанови про залишення без задоволення апеляційної скарги відповідача 23 лютого 2022 року минуло 5 місяців і 7 днів, тобто мінімальний розмір компенсації за спричинені йому моральні страждання становить 35 175 грн. У зв`язку із чим, він звернувся до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якій просив стягнути з держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 35 175 грн. моральної шкоди, що була завдана внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності та судові витрати у сумі 16 517 грн.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

09 березня 2023 року представником відповідача Департаменту патрульної поліції засобами поштового зв`язку «Укрпошта» направлено до суду відзив на позовну заяву у якому вона просила суд відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог, в обґрунтування зазначила, що постанова про притягнення позивача до відповідальності була скасована судом у судовому провадженні у зв`язку з неможливістю для суду встановити, що позивачем вчинено інкриміноване йому правопорушення, тобто, скасування складеної поліцейським постанови зумовлено недостатністю доказів вчинення позивачем правопорушення. Звертає увагу, що під час виявлення правопорушення, розгляду справи про адміністративне правопорушення та прийняття рішення за результатами такого розгляду поліцейський діяв в межах наданої йому компетенції, стягнення ним накладено в межах санкції статті, яка передбачає відповідальність за виявлене правопорушення, жодних вимог чинного законодавства він не порушував та виконував свої службові обов`язки з метою виконання завдань і функцій поліції. Зауважує, що передумовою стягнення коштів в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями відповідних посадових осіб, є встановлення факту наявності незаконних дій або визнання їх такими, втім, всупереч твердженням позивача, судове рішення, на яке посилається позивач у своєму позові, не встановлює факту незаконності складення поліцейськими щодо позивача адміністративного матеріалу. Щодо відшкодування матеріальної шкоди зазначила про те, що будь-яких аргументованих доказів заподіяння моральної шкоди, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку між діями певних осіб й заподіянням такої шкоди позивачем не було надано. Крім того, звертає увагу, що на наявні між сторонами правовідносини не можуть бути розповсюджені вимоги ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки поліцейський не є посадовою особою цих органів. Вважає, що скасування у встановленому порядку постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є достатньою справедливою сатисфакцією та повністю забезпечує нівелювання наслідків складання такої постанови.

Представник позивача надала до суду клопотання про розгляд справи без її участі та без участі позивача, в якій підтримала позов та просила задовольнити його повністю.

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції Кучер Л.А. надала суду заяву в якій просила провести судове засідання без фіксації з врахуванням відзиву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог з наведених у ньому підстав.

Відповідач - Державна казначейська служба України на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання свого представника не направили, про причини неявки представника суд не повідомили, будь-яких клопотань про відкладення чи розгляд справи без участі представника суду не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 листопада 2021 року у справі №310/8946/21 скасовано постанову інспектора 1 батальйону 2 роти УПП в Донецькій області капрала поліції Гончарової А.В. ЕАО №4780728 від 16 вересня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст.122 КУпАП, та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст. 122 КУпАП (а. с. 12-15).

Матеріалами справи підтверджено, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року було залишено без задоволення апеляційну скаргу УПП в Донецькій області ДПП на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 листопада 2021 року в адміністративній справі №310/8946/21, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 листопада 2021 року в адміністративній справі №310/8946/21 залишено без змін. (а. с. 16-17).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Статтями 2, 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Частиною третьою статті 19 ЗУ «Про Національну поліцію» визначено, що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц зроблений висновок, що «на підставі п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №686/16847/17, від 22 липня 2020 року у справі №303/7352/18, від 02 вересня 2020 року у справі №591/1001/17, від 09 червня 2021 року у справі №726/837/20, від 29 вересня 2021 року у справі №166/1222/20, від 20 грудня 2021 року у справі №215/7147/20, від 19 жовтня 2022 року у справі №465/6045/20.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Вказане узгоджується з правовою позицією сформульованою Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, а саме складення протоколу про адміністративне правопорушення, відібрання пояснень, що стало підставою для проведення судового розгляду вказаної справи в суді, необхідності вжиття ОСОБА_1 додаткових зусиль для організації свого життя, а саме формування свого захисту, зокрема знаходження захисника для відвідування судового засідання, при тому, що справа про адміністративне правопорушення була в подальшому закрита судом, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відшкодування такої шкоди, в силу ст. 1174 ЦК України, має здійснюватися державою незалежно від вини відповідної посадової особи, незалежно від того, чи застосовувалися з боку держави будь-які заходи примусу. Аналогічні правові позиції висловлював ВС у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №640/161169/17 та №569/1799/16 від 10 жовтня 2019 року.

У зв`язку з вищевикладеним не заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що позивачем не доведено протиправність дій посадових осіб відповідача при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Скасування постанови інспектора ЕАО №4780728 від 16 вересня 2021 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали розгляд справи про адміністративне правопорушення та притягнення позивача до відповідальності. Судовим рішенням, яким було скасовано постанову про притягнення позивача до відповідальності, що набрало законної сили, встановлено, що постанова про адміністративне правопорушення складена без належних і допустимих доказів, а тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях, моральних потрясіннях, завданих рішенням посадових осіб Управління патрульної поліції у Донецькій області Департаменту патрульної поліції, а вказане безумовно спричинило зміни звичного для нього способу життя та зумовило необхідність вжиття ним заходів для організації свого захисту в судовому процесі і доведення своєї невинуватості. За вказаних обставин, безумовно, ОСОБА_1 відчував певні переживання, зумовлені незаконним притягненням позивача до адміністративної відповідальності та накладення на нього штрафу з цього приводу.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що суду доведено факт протиправності дій посадових осіб, а також факт заподіяння цими діями шкоди позивачу, що виявилася у душевних стражданнях та переживаннях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього посадових осіб відповідача Департаменту патрульної поліції, що виразилася у притягненні позивача до адміністративної відповідальності та накладенні на нього штрафу за відсутності його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, що вимагало від нього вжиття додаткових заходів для доведення своєї невинуватості.

У зв`язку з чим, твердження представника відповідача про те, що працівники патрульної поліції під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та прийнятті рішення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 діяли у межах своїх повноважень, не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення свідчить про те, що справу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності ініційовано незаконно, а крім того, відшкодування за таких обставин здійснюється незалежно від вини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року).

Враховуючи те, що здійснення провадження у адміністративній справі та притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю доказів вчинення адміністративного правопорушення свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження, відшкодування моральної шкоди у такому випадку здійснюється незалежно від вини та незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу до особи, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, суд дійшов висновку, що позивачу було завдано моральної шкоди внаслідок протиправних дій та рішень службових осіб органу державної влади, а саме - Департаменту патрульної поліції.

При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності, враховує тривалість провадження у справі про адміністративне правопорушення, яке тривало з 16 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року, необхідність зміни нормального життєвого стану позивача, зокрема у зв`язку з необхідністю витрачання часу для залучення до участі у справу захисника, а також з урахуванням рівня його душевних страждань, зумовлених протиправною поведінкою посадових осіб відповідача.

Разом з тим, при визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує засади добросовісності, справедливості та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), що входять до змісту принципу верховенства права, розмір душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та порушення звичайного способу життя, тривалості часу, протягом якого порушувались права позивача через незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності.

Беручи до уваги викладене, а саме доведення факту протиправних дій працівників патрульної поліції, наявності моральної шкоди завданої позивачу такими діями, причинного зв`язку між протиправними діями з винесення постанови про адміністративне правопорушення та моральними стражданнями позивача, зумовленими винесенням постанови за відсутності доказів вчинення ним адміністративного правопорушення та вини позивача у його вчиненні, необхідності вжиття заходів для доведення своєї невинуватості в суді, виходячи з принципів розумності, справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що адекватним способом захисту прав позивача буде стягнення на його користь 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Згідно із ст. 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Подібна правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу і порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що завдану позивачу ОСОБА_1 моральну шкоду внаслідок протиправних дій та рішень службових осіб органу державної влади Департаменту патрульної поліції у розмірі 1 000 грн. слід стягнути з державного бюджету України, у зв`язку з чим позовна заява в цій частині підлягає задоволенню.

Так як позивач звільнений від сплати судового збору за подачу вказаного позову до суду на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір», тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі у вигляді судового збору слід компенсувати за рахунок Держави.

Також ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу ОСОБА_1 у зазначеній цивільній справі на підставі договору про надання правової допомоги від 01 вересня 2022 року надавала адвокат Ганчева М.А., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №001247 від 27 лютого 2017 року та ордеру серії АР №1097194 від 02 вересня 2022 року (а. с. 5-7, 28-29).

Згідно із положеннями п. 1.1. договору про надання правової допомоги клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, зокрема для здійснення всіх необхідних процесуальних дій для звернення до суду з позовом про стягнення моральної шкоди.

Крім того, розділом 4 вищевказаного договору про надання правової допомоги визначено порядок оплати послуг адвоката, в якому передбачено отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги у формі гонорару при визначенні розміру якого враховується: обсяг і час роботи, що потрібний для належного виконання доручення; ступінь складності правових питань, що стосуються доручення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання; необхідність виїзду у відрядження; важливість доручення з точки зору інтересів клієнта; особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; характер і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом; професійний досвід, науково-теоретична підготовка та репутація адвоката.

Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем суду було надано: акт виконаних робіт №2 від 30 січня 2023 року до договору про надання правової допомоги від 01 вересня 2022 року, в якому зазначено перелік наданих юридичних послуг виконавцем: складання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди 10% від суми моральної шкоди в розмірі 3 517 грн.; направлення позовної заяви до суду, участь у судових засіданнях в суді І інстанції (незалежно від кількості судових засідань) та отримання рішення суду, що набрало законної сили в розмірі 13 000 грн., на загальну суму в розмірі 16 517 грн., який було підписано ОСОБА_1 та адвокатом Ганчевою М.А. (а. с. 27).

На підтвердження сплати юридичних послуг позивачем було надано: прибутковий касовий ордер №2/3001 від 30 січня 2023 року про прийняття від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 16 517 грн. за договором про надання правової допомоги №б/н від 01 вересня 2022 року, акту виконаних робіт №2 від 30 січня 2023 року (а. с. 20).

Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем ОСОБА_1 послуг від адвоката Ганчевої М.А. в цій справі.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18.

Також, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката.

Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

Так, розглядаючи надані представником позивача докази понесених витрат на правову допомогу, суд враховує правову позицію Верховного Суду і практику Європейського суду з прав людини, та дійшов висновку, що розмір заявлених до стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 16517 грн. не відповідає повною мірою критерію реальності адвокатських витрат і критерію розумності їх розміру, оскільки такі витрати не співставні з обсягом і змістом наданих послуг. При цьому суд дослідив питання обґрунтованості витрат та врахував, що справа не обтяжена кількістю доказів, які б потребували вивчення, відтак, не є складною і підготовка до її розгляду, оскільки явно не потребувала значних затрат часу та зусиль професійного адвоката.

Окрім того, суд враховує, що 12 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №904/4507/18, в якій підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц), і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Суд звертає увагу також на те, що з наданого суду акту виконаних робіт №2 від 30 січня 2023 року зазначено перелік наданих юридичних послуг виконавцем та їх вартість, а саме: складання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди 10% від суми моральної шкоди в розмірі 3 517 грн.; направлення позовної заяви до суду, участь у судових засіданнях в суді І інстанції (незалежно від кількості судових засідань) та отримання рішення суду, що набрало законної сили в розмірі 13 000 грн.

Крім того, зазначена в акті юридична послуга «направлення позовної заяви до суду» не може розцінюватись як окрема складова частина наданої адвокатом правової допомоги, що підлягає додатковій оплаті, оскільки в акті виконаних робіт серед переліку наданих юридичних послуг міститься юридична послуга «складання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди», а направлення складеної адвокатом позовної заяви суд вважає лише складовою вказаної юридичної послуги за наявності договору про надання правової допомоги, яким передбачено здійснення адвокатом всіх необхідних процесуальних дій для звернення до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, а не саме лише написання позовної заяви. При цьому, вказана позовна заява була не направлена до суду, а сформована адвокатом в системі «Електронний суд».

Також в акті виконаних робіт серед переліку наданих юридичних послуг міститься «отримання рішення суду, що набрало законної сили», при цьому суд також не вважає, що така правова допомога, яка фактично ще не надана адвокатом, а лише гіпотетично буде надана у майбутньому, може бути врахована при визначені обсягу витрат на правову допомогу, що підлягають стягненню з іншої сторони, крім того така юридична послуга також повинна розцінюватись в контексті «необхідних процесуальних дій» пов`язаних з представництвом позивача у суді.

Суд бере до уваги фактичне прибуття адвокатом у судове засідання, яке було призначене на 20 березня 2023 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи клопотанням про розгляд справи без її участі, і є підставою для врахування її прибуття при визначенні обсягу суми для відшкодування правової допомоги.

Беручи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу є неспівмірними зі складністю справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи розумну необхідність витрат часу адвоката для вказаної справи за відсутності належного обґрунтування витраченого адвокатом часу. При цьому, зважаючи на те, що фактично правова допомога у цій справі все ж була надана, є документально підтвердженою, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заяви позивача про стягнення із відповідача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6 517 грн. (3 517 грн. складання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, 3 000 грн. прибуття адвоката до суду з метою участі в судовому засіданні), які є співставними з обсягом і змістом наданих послуг.

Крім того, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а також заперечення представника відповідача - Департаменту патрульної поліції щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у сумі 182,48 грн. (6 517 х 2,8% / 100%) у зв`язку з чим, вимога про стягнення судових витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню з урахуванням часткового задоволення позовних вимог та співмірності витрат на правову допомогу з обсягом і змістом наданої адвокатом правової допомоги.

Керуючись ст. ст. 3, 11, 15, 23, 1166, 1167, 1173 1174 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 247, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Держави України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Держави України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) документально підтверджені судові витрати на правову допомогу у розмірі 182,48 грн.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Департамент патрульної поліції, , місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3.

Третя особа: Державна казначейська служба України, , місцезнаходження: 49000, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6.

Суддя: Т.П. Терещенко