ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року

м. Київ

справа № 182/6369/16-ц

провадження № 61-20598св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та як правонаступник ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк», в інтересах якого діє адвокат Трубіна Тетяна Володимирівна, на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2018 року, ухвалене у складі

судді Рунчевої О. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 2 жовтня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі -

АТ «УкрСиббанк») звернулося з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову вказувало, що 27 грудня 2007 року Акціонерний комерційний інноваційний банк (далі - АКІБ) «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 45 000 доларів США зі сплатою 12,90% за користування кредитом на строк до 26 грудня 2031 року; цільовим призначенням кредиту є придбання квартири.

Додатком № 1 до кредитного договору сторони домовились, що погашення кредиту відбувається щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно з пунктом 1.3.4 кредитного договору відбувається з 1 до 25 (включно) число кожного місяця.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором 27 грудня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є

АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 уклали договір поруки № 0П, за умовами якого остання зобов`язалася відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань які виникли з кредитного договору; сторони договору поруки домовились, що відповідальність позичальника та поручителя є солідарною.

27 грудня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є

АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду до кредитного договору, якою додано до вказаного договору додаток № 2 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» та додаток № 3 - «Тарифи Банку».

15 травня 2009 року вказані сторони уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якої змінили строки сплати процентів - з 1

до 25 (включно) число кожного місяця, наступного за тим, за який нараховані такі проценти; викладено додаток № 1 до кредитного договору (Графік погашення кредиту) у новій редакції.

Вказувало, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором не виконував - не вносив платежі на погашення кредиту.

19 серпня 2016 року відповідачам направлено вимоги про погашення заборгованості, які були отримані останніми 23 серпня 2016 року, однак вимоги кредитора залишені без задоволення.

На 19 серпня 2016 року заборгованість ОСОБА_2 складає 65 656,10 доларів США, з яких 37 978,08 доларів США - заборгованість за кредитом та

27 678,02 доларів США - заборгованість за процентами.

Крім того, вказувало, що згідно з пунктом 4.1 кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій позичальник зобов`язався сплатити банку додатково до встановленої процентної ставки за кредитом пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Заборгованість ОСОБА_2 зі сплати визначеної пунктом 4.1 договору пені за несвоєчасне погашення процентів на 1 листопада 2016 року

складає 311 876,45 грн.

За таких обставин просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 65 656,10 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 311 876,45 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 11 червня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27 грудня

2007 року у розмірі 65 656,10 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 311 876,45 грн. У іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги банку про стягнення заборгованості з позичальника.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з поручителя, суд першої інстанції зазначив, що останній платіж позичальник здійснив 30 вересня 2011 року. Банк пред`явив вимогу до поручителя 12 серпня 2016 року, тобто зі спливом шести місяців після настання строку виконання зобов`язання, тому у розумінні частини четвертої

статті 559 ЦК України порука ОСОБА_1 є припиненою.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 2 жовтня 2019 року апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення, а рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2018 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про солідарне стягнення заборгованості з поручителя, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2019 року представник АТ «УкрСиббанк» - адвокат Трубіна Т. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 11 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 2 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 як поручителя і ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій про припинення поруки ОСОБА_1 у повному обсязі, який зроблено з неправильним застосуванням частини четвертої статті 559 ЦК України.

Вказує, що умови кредитного договору передбачають виконання зобов`язання частинами (щомісячними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

На думку заявника, чинною є порука за окремими зобов`язаннями за кредитом до збігу шести місяців з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань (чергові платежі, які мав сплатити позичальник за шість місяців до звернення кредитора з вимогою про дострокове виконання зобов`язання) та за черговими платежами, строк сплати за якими не настав на час звернення з вказаною вимогою.

Також заявник вважає такою, що не спливла, поруку щодо заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 31 травня до 31 жовтня

2016 року та за пенею, нарахованою за вказаний період.

Позиція інших учасників справи

У лютому 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на безпідставність її доводів, просила касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову до неї як до поручителя залишити без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2022 року зупинено провадження

у даній справі і ухвалою цього ж суду від 21 червня 2023 року провадження у справі поновлено та залучено до участі у справі правонаступників

ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Верховного Суду від 5 липня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 27 грудня

2007 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 45 000 доларів США зі сплатою 12,90% за користування кредитом на строк до 26 грудня 2031 року; цільовим призначенням кредиту є придбання квартири.

27 грудня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є

АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду до кредитного договору, якою пункт 5.2 договору доповнено, зокрема, абзацом наступного змісту:

«У випадку настання обставин:

- передбачених пунктами «а», «б» пункту 5.2 договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно пункту 1.3.1 договору;

- передбачених пунктом «в» пункту 5.2 договору - процентна ставка за договором збільшується не більше ніж на 10% для кредитів у національній валюті та не більше ніж 5% для кредитів в іноземній валюті, відповідно до розміру ставки, що діє згідно пункту 1.3.1 договору;

- передбачених підпунктом «г» пункту 5.2 договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється на рівні діючих процентних ставок банку за програмами кредитування».

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором 27 грудня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є

АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 уклали договір поруки № 0П, за умовами якого остання зобов`язалася відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, які виникли з кредитного договору; сторони договору поруки домовились, що відповідальність позичальника та поручителя є солідарною.

27 грудня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є

АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду до кредитного договору, якою додано до вказаного договору додаток № 2 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» та додаток № 3 - «Тарифи Банку».

15 травня 2009 року вказані сторони уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якої змінено строки сплати процентів - з 1

до 25 (включно) число кожного місяця, наступного за тим, за який нараховані такі проценти; викладено додаток № 1 до кредитного договору (Графік погашення кредиту) у новій редакції.

Суди встановили, що АТ «УкрСиббанк 12 серпня 2016 року направив

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимоги про дострокове повернення

кредиту № 30-2/8-666 та № 30-2/8-667 відповідно.

Зі змісту довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором суди встановили, що останній платіж на погашення заборгованості за кредитом внесений ОСОБА_2 30 вересня 2011 року; на погашення заборгованості за процентами - 5 грудня 2011 року.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги Акціонерного товариства «УкрСиббанк», в інтересах якого діє адвокат Трубіна Т. В., на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2018 року, та постанову Дніпровського апеляційного суду від 2 жовтня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого

2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (тут і надалі - в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється, зокрема у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша

статті 653 ЦК України).

Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення, розстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

У зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки та періоду її нарахування навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або за відсутності відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 27 грудня 2007 року

АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду до договору про надання споживчого кредиту, якою пункт 5.2 договору доповнено, серед іншого, абзацом наступного змісту:

«У випадку настання обставин:

- передбачених пунктами «а», «б» пункту 5.2 договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно пункту 1.3.1 договору;

- передбачених пунктом «в» пункту 5.2 договору - процентна ставка за договором збільшується не більше ніж на 10% для кредитів у національній валюті та не більше ніж 5% для кредитів в іноземній валюті, відповідно до розміру ставки, що діє згідно пункту 1.3.1 договору;

- передбачених підпунктом «г» пункту 5.2 договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється на рівні діючих процентних ставок банку за програмами кредитування».

За змістом довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором

АТ «УкрСиббанк» здійснювало нарахування процентів за користування кредитом за ставкою 12,9%, а на прострочену позичальником суму основного боргу нараховувало проценти за ставкою, збільшеною вдвічі 25,8% (12,9% х 2).

Колегія суддів враховує, що пункт 5.2 договору про надання споживчого кредиту передбачав тільки можливість збільшення відсоткової ставки за певних умов, а додатковою угодою вже встановлено конкретний розмір такої ставки - подвійний.

Матеріали справи не містять підтвердження того, що ОСОБА_1 було відомо та вона, підписавши 27 грудня 2007 року договір поруки, погодилася з умовами пункту 5.2 основного кредитного договору в редакції додаткової угоди

від 27 грудня 2007 року (нарахування підвищеної процентної ставки).

Хоча додаткова угода, яка передбачала підвищену процентну ставку, укладена в один день з основним кредитним договором та договором поруки, однак без зазначення часу їх укладення, неможливо встановити, на момент підписання ОСОБА_1 договору поруки банк погодив умови додаткової угоди з позичальником чи після такого підписання. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази обізнаності поручителя про укладення 27 грудня 2007 року додаткової угоди та надання нею згоди на підвищення процентної ставки.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що у зв`язку з укладенням банком і позичальником додаткової угоди від 27 грудня 2007 року до кредитного договору від 27 грудня 2007 року збільшився обсяг відповідальності поручителя ОСОБА_1 за відсутності її згоди.

Збільшення процентної ставки за кредитом навіть за згодою боржника, але без згоди поручителя не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком у більшому розмірі.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними

у постановах від 31 березня 2020 року у справі № 522/18818/17

(провадження № 61-17745св19), від 17 листопада 2021 року у справі № 2-941/12 (провадження № 61-7208св19) та від 3 травня 2022 року

у справі № 442/4125/13(провадження № 61-1567св22).

Враховуючи, що зобов`язання за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 збільшено без погодження з ОСОБА_1 , порука останньої за договором

від 27 грудня 2007 року є припиненою відповідно до частини першої

статті 559 ЦК України.

Ухвалюючи судові рішення про відмову у задоволенні позову про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості з поручителя, проте помилково зазначили про припинення поруки з підстав пропуску строку пред`явлення вимоги до поручителя (частина четверта статті 559 ЦК України), оскільки порука

ОСОБА_1 припинилася з 27 грудня 2007 року з підстав зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності (частина перша статті 559 ЦК України).

Неправильне застосування норм матеріального права надає суду касаційної інстанції повноваження не обмежуватися доводами та вимогами касаційної скарги, як визначено частиною третьою статті 400 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги.

Згідно зі статтею 412 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Зважаючи на те, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з поручителя, однак вказали неналежні мотиви та підстави для такої відмови, судові рішення судів попередніх інстанцій у вказаній підлягають зміні у їх мотивувальних частинах.

Враховуючи, що АТ «УкрСиббанк» не оскаржує рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з позичальника, судові рішення в цій частині в касаційному порядку не переглядаються.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду у їх мотивувальних частинах щодо підстав відмови у задоволенні позову про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 412 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк», в інтересах якого діє адвокат Трубіна Тетяна Володимирівна, задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 11 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 2 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 2 жовтня 2019 року в резолютивних частинах щодо відмови в задоволенні вказаних позовних вимог залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук