30.05.2023 Справа № 363/1076/21
РІШЕННЯ

Іменем України

30 травня 2023 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого судді Свєтушкіної Д.А., при секретарі судових засідань Поліщук С.Р. (Михальчук І.С., Андрєєвої О.А.), за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгород в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вишгородської міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області надійшов позов ОСОБА_1 до Вишгородської міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Після збільшення та уточнення позовних вимог просив скасувати державну реєстрацію права власності відповідача - Вишгородської міської ради на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218), загальною площею 81,3 кв.м, житловою площею 40,8 кв.м, номер запису про право власності 26389523, дата, час державної реєстрації: 24.05.2018 16:31:05; припинити право власності Вишгородської міської ради на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218), загальною площею 81,3 кв.м, житловою площею 40,8 кв.м; визнати за ним право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,0 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м. Свої вимоги мотивував тим, що у 2008 році позивача колишнім Головою міської ради ОСОБА_4 було запрошено на роботу на посаду Директора Комунального підприємства «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради» (далі - КП УФКС) і навесні 2008 року він переїхав з сім`єю до міста Вишгорода. При прийомі на роботу позивачу було запропоновано ряд гарантій та компенсацій понад встановлені чинним законодавством України (зокрема - КЗпП) «звичайні» умови працевлаштування, що відповідає вимогам КЗпП для особливої форми трудового договору якою є контракт з директором (керівником) підприємства. Так, позивачу роботодавцем (відповідачем) мав бути наданий службовий автомобіль, або компенсація за використання особистого автомобіля; мала бути передана для забезпечення права на житло (проживання) позивача та його сім`ї двокімнатна квартира у м. Вишгород, придатна для проживання позивача і його сім`ї; мало бути виплачено 5000,00 грн. допомоги у зв`язку зі зміною місця проживання та переїздом. Документальне оформлення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з передачі додаткових матеріальних благ ОСОБА_1 , якими, зокрема, були права на двокімнатну квартиру у м. Вишгород, знайшло своє відображення, в укладеному між Виконавчим комітетом Вишгородської міської ради (в особі міського голови Решетняка В.О.) контракті з директором КП УФКС, який було підписано сторонами 17 квітня 2008 року у п.6.2. «Особливі умови». Даний пункт контракту не містив номера квартири, що фіксує домовленість про обов`язок передати майнові права на будь-яку двокімнатну квартиру в будинку АДРЕСА_2 . Трудовим контрактом, що укладався між позивачем і відповідачем, не було чітко визначено обсягу майнових прав, що передавались ОСОБА_1 (право користування (найму) квартирою чи право власності на квартиру). В той же час, підписанням Трудового контракту від 17 квітня 2008 року з ОСОБА_1 , Виконавчий комітет Вишгородської міської ради зафіксував в письмовому вигляді і одночасно створив для відповідача зобов`язання з передачі майнових прав на двокімнатну квартиру позивачу. На виконання прийнятих зобов`язань з передачі квартири відповідачем навесні 2008 року позивачу було передано ключі від двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та яка мала номер 76. Оскільки станом на 2008 рік відповідач не мав належних документів, які б посвідчували його право власності на квартиру АДРЕСА_1 , то й розпоряджатись він міг виключно майновими правами на нерухоме майно. Позивач розраховуючи на домовленості з Вишгородською міською радою щодо забезпечення його та членів його родини житлом (двокімнатною квартирою), яке перейде йому у власність, залишив житло в місті Славутич Київської області (квартиру) і втратив право користування тією квартирою, де проживав раніше (у м. Славутич). Оскільки передана йому квартира АДРЕСА_1 була непридатна для її використання за цільовим призначенням - ОСОБА_1 в період по листопад 2008 року провів капітальний ремонт у квартирі АДРЕСА_1 , витративши на оплату матеріалів, обладнання та ремонтних робіт кошти в сумі, що еквівалентна 39 480 доларів США (з урахуванням відповідного курсу НБУ на дату проведення ОСОБА_1 витрат на ремонт). Також зазначив, що квартира АДРЕСА_1 є місцем проживання позивача ОСОБА_1 та членів його сім`ї з 2008 року і по даний час. Позивач у 2008 році уклав договори з надання комунальних послуг по цій квартирі з усіма організаціями, які такі послуги надають. Протягом всього часу проживання у квартирі (14 років) позивач володіє, користується та розпоряджається нею на власний розсуд, тобто користується всіма правами та виконує всі обов`язки власника квартири (здійснює її утримання, ремонтує, сплачує комунальні та інші платежі тощо). У 2015 році відповідач звернувся до позивача щодо виселення позивача з квартири, позивач виселятись зі спірної квартири відмовився. Згідно з інформацією із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.05.2018 року відповідач зареєстрував своє право власності на спірне майно (квартиру АДРЕСА_1 ) тільки 24.05.2018 року та на підставі документів, які сам же і створив. В той же час, на момент проведення відповідачем реєстрації за собою права власності на спірне майно - квартиру АДРЕСА_1 у 2018 році, у відповідача вже не було майнових прав, що могли бути пов`язані з цією квартирою, зокрема з огляду на те, що всі майнові права на квартиру у зв`язку з її фактичною передачею ОСОБА_1 у 2008 року перейшли до останнього, фактично - були подаровані ОСОБА_1 . З огляду на вищевикладене реєстрація Вишгородською міською радою у 2018 році права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 24.05.2008 року проведена з порушенням прав ОСОБА_1 та чинного законодавства України. З огляду на правовідносини що фактично склались у квітні 2008 року, зокрема такі, як безоплатна передача позивачу квартири без видачі ордеру на вселення та укладення договору найму (Тимчасового користування) житлом і без укладення будь-яких договорів про передачу позивачу права саме на квартиру АДРЕСА_1 та тривалість володіння і користування позивачем спірною квартирою, для визнання за позивачем права. 17 квітня 2018 року сплинув 10 річний термін відкритого, безперервного володіння майном (спірною квартирою) позивачем і він набув права вимагати визнання за ним права власності на спірну квартиру з підстав набувальної давності.

Ухвалою судді від 18.03.2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків, на виконання вимог ухвали зазначені недоліки позивачем було усунуто.

Ухвалою судді від 30.03.2021 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.

12 серпня 2021 року від міського голови Момота О.В. до суду надійшли пояснення, в яких зазначив, що 24.05.2018 року до відділу державної реєстрації нерухомого майна, бізнесу та місця проживання Вишгородської міської ради надійшла заява щодо державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Керуючись постановою Кабінету міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» подано необхідний пакет документів, а саме : Рішення Вишгородської міської ради № 17/7 від 24 квітня 2018 року «Про прийняття у комунальне майно міста та передачу комунального майна міста експлуатуючим організаціям», акт прийому-передачі житлової площі від 03.04.2008 року та технічний паспорт № 7408828. Д6ержавна реєстрація нерухомого майна пройшла з дотриманням норм чинного законодавства.

Також 15.09.2021 року міського голови Момота О.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що заперечує проти зазначеного позову, вважає такий позов необґрунтованим та безпідставним та просив відмовити в позові повністю з наступних підстав. Стверджувальні позивачем обставини, що становлять підставу позову та належать до предмета доказування, не відповідають дійсності й не підтверджуються належними, допустимими та достовірними доказами, а наведені позивачем з таких обставин доводи, висновки та міркування ґрунтуються припущеннях, довільному й помилковому тлумаченні позивачем дійсного змісту спірних правовідносин та правових норм, що їх регулюють, є непослідовними, суперечливими й такими, що логічно не узгоджуються один з одним. Зазначив, що дійсно, 17.04.2008 року між позивачем та відповідачем укладено трудовий контракт з директором КП УФКС. За змістом п. 6.2. зазначеного контракту відповідач прийняв на себе зобов`язання передати у користування в майбутньому позивачу об`єкт нерухомості двокімнатну квартиру у АДРЕСА_2 для його проживання на строк дії контракту за умови забезпечення належного виконання останнім своїх професійних обов`язків, передбачених контрактом. 18.04.2008 року після укладення Контракту позивач, як директор КП УФКС, звернувся до відповідача з проханням вирішити питання виділення службового житла у вигляді двокімнатної квартири для очолюваного ним підприємства. 22.04.2008р. виконавчим комітетом Вишгородської міської ради ухвалене рішення № 107, у відповідності до якого одна двокімнатна квартира у будинку розподілена КП УФКС та рішення № 109, у відповідності до якого двокімнатна квартира АДРЕСА_4 , яка передана виконавчому комітету Вишгородської міської ради ЗАТ «Київсоцбуд» у будинку до складу службового житлового фонду, закріплена службовою за КП УФКС. На підставі останнього рішення та клопотання начальника відділу з гуманітарних питань В.Ткача від 19.05.2008 року відповідачем 22.05.2008 року ухвалено рішення № 119, у відповідності до якого директору КП УФКС ОСОБА_1 на виконання умов Контракту надано дозвіл на тимчасове проживання у Квартирі АДРЕСА_1 , в якій позивач наразі й проживає. Таким чином, ніяких майнових прав на будь-яку квартиру відповідач на користь позивача за умовами контракту жодним чином, в тому числі й безоплатно не відчужував. Відповідач надав дозвіл позивачу на тимчасове користування (проживання) квартирою на період виконання своїх трудових обов`язків і такий дозвіл здійснений на підставі договору (контракту), що його опосередковував. Рішенням відповідача від 24.04.2008 року № 17/7 «Про прийняття у комунальну власність міста майна та передачу комунального майна міста експлуатуючим організаціям» зазначений будинок безоплатно прийнято у комунальну власність територіальної громади м. Вишгорода. 24.05.2018 року відповідач здійснив державну реєстрацію належного йому права власності на квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 12580034. Позивач помилково ототожнює факт набуття відповідачем права власності на квартиру з фактом його державної реєстрації. При цьому, зазначив, що з моменту підписання Акту і саме на його підставі у відповідача виникло право комунальної власності на спірну квартиру, що спростовує доводи позивача про нібито відсутність у відповідача права власності на квартиру на момент укладення Контракту. Тому вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру та визнання такого права за позивачем є безпідставними. Крім того, зазначив, що відповідач не відмовлявся від права власності на належну йому квартиру, та ті обставини, що позивач знав та не міг не знати про договірну природу передачі йому квартири (дозволу на тимчасове володіння й користування квартирою), та знав й не міг не знати про відсутність у нього законних підстав для вселення у квартиру, то позивача не можна вважати таким, що добросовісно але неправомірно заволодів майном (спірною квартирою) у розумінні ст. 344 ЦК, що позбавляє його права на визнання за ним права власності на квартиру за набувальною давністю. За такої обставини відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Вважає, наведені у позовній заяві аргументи на обґрунтування позовних вимог є непереконливими та неспроможними, а позов безпідставним, тому просив у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

01.10.2021 року представник позивача подала суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що у відзиві відповідач вказав, що спірну квартиру чи майнові права на неї ОСОБА_1 не дарував, спірна квартира є, на думку відповідача, службовою, ОСОБА_1 та членам його сім`ї спірна квартира надавалась тимчасово на час виконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків. Очевидним є нелогічність та суперечливість доводів відповідача, та незаконність і недобросовісність його дій у відносинах з позивачем при наданні останньому спірної квартири навесні 2008 року, як, наприклад, покладення на нього обов`язку з утримання цієї квартири без визначення правового титулу, на підставі якого позивач має володіти і користуватись квартирою на момент її передачі, і з подальшим оформленням односторонніх рішень відповідача та його виконавчого комітету щодо спірної квартири (які прямо суперечать вимогам чинного законодавства. Також зазначила, що дії відповідача повністю суперечать вимогам чинного законодавства, а саме статтям 118-126-1 ЖК України в редакції станом на 2008 рік, Постанові Ради міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 якою визначається «Перелік категорій працівників, яким може бути наданог службові жилі приміщення та «Полроження про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР. Також зазначила, що твердження відповідача, з огляду на те, що питання отримання житла для тимчасового проживання (користування), перелік приміщень, які призначені для тимчасового проживання, форма договорів найму житлового приміщення для тимчасового проживання теж чітко регламентовані чинним законодавством України (зокрема - ЖК України (статті 132-1 - 132-2 в редакція, що діяла на момент передачі спірної квартири у 2008 році), Постановою Кабінету міністрів України від 31 березня 2004 р. N 422 «Про затвердження Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання», і чинним і на сьогодні Наказом №98 від 14.05.2004 року «Про затвердження форм щодо житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання»). Аналіз цих нормативних документів однозначно свідчить, що спірна квартира ніяк не відноситься до фонду житла для тимчасового проживання, і з позивачем договір найму такого житла за формою Договору, що затверджено даними нормативними документами, не укладався. А тому, твердження відповідача про те, що спірна квартира призначена для тимчасового проживання і передавалась позивачу в якості житла для тимчасового проживання не відповідають дійсності. Для визнання права власності позивача за набувальною давністю не має значення той факт, хто міг би бути власником новоствореного майна у 2008 році і чи був цей власник взагалі, оскільки набуття права власності позивачем за набувальною давністю ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. А от для обґрунтування прав відповідач на спірну квартиру і правомірність реєстрації ним такого права у 2018 році - дані обставини мають вирішальне значення, оскільки дійсно, сам по собі факт реєстрації права власності на відповідача ще не свідчить про те, що відповідач має право власності на спірне майно. ОСОБА_1 якраз і відповідає вимогам добросовісного володільця майном, а от діяльність відповідача відносно спірної квартири є явно недобросовісною і незаконною, тому просила заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 12.10.2021 року прийнято заяву про збільшення позовних вимог у цивільній справі.

Ухвалою суду від 16.11.2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

08.09.2022 року від позивача до суду надійшли письмові пояснення в яких зазначив, що до 2008 року він працював у місті Славутич, на посаді - Директора комунального підприємства "Управління з розвитку фізичної культури, спорту та туризму" Славутицької міської ради, де і проживав. Вони були знайомі з ОСОБА_4 (колишнім мером міста Вишгород) з червня 2007 р.. В листопаді 2007 року ОСОБА_4 запропонував йому роботу у м. Вишгород. Але попередив, що треба буде відкрити підприємство, яке б займалось розвитком спорту у м. Вишгород. Вони обговорили умови його праці, він вказав, що потрібно переїхати з сім`єю (дружиною та дітьми) у м. Вишгород. Позивачу гарантували посаду - керівник підприємства, обіцяли забезпечити квартирою, гарантували заробітну плату, додаткові компенсації (підйомні) тощо. У квітні 2008 року ним було організовано створення комунального підприємства "Управління з розвитку фізичної культури, спорту та туризму" дата реєстрації підприємства - 17.04.2008 року, керівником якого він став. Також зазначив, що отримав квартиру у 2008 році від посадової особи Вишгородської міської ради і на час отримання квартири не мав сумніві у тому, що квартира надається йому правомірно і відкрито володів і користувався квартирою; враховуючи, що він весь час здійснював правомочності власника щодо квартири, а саме - провів у квартирі ремонт, утримував і продовжує утримувати квартиру, володіє нею вже понад 14 років, вважає, що ця квартира є його та родини, і є всі підстави для задоволення даного позову.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі, оскільки вважають доведеними наданими доказами всі обставини, на які позивач послався у позовній заяві, відповіді на відзив та в письмових поясненнях. Позивач також зауважив, що зазначений контракт між сторонами укладався повторно на тих же умовах, поки у 2015 році позивача не було звільнено. Ордер на вселення до спірної квартири в нього не було. Квартира була надана йому на виконання умов контракту, однак вважає, що квартира була передана йому у власність. Жодних інших договорів щодо спірної квартири з відповідачем не укладав.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з мотивів, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що як вбачається з акту прийому передачі житлової площі від 03.04.2008 року, ЗАТ «Київсоцбуд», в особі Голови Правління Менг О.М., з однієї сторони та територіальна громада м. Вишгород, в особі Вшгородського міського голови Решетняка В.О., на виконання умов Генеральної Угоди № 22 на будівництво багатоповерхового житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового призначення по АДРЕСА_2 від 24.03.2006 року склали цей акт про те, що перший передав житлову площу за вказаною адресою, а другий зазначену житлову площу прийняв, в тому числі і квартиру АДРЕСА_4 .

17 квітня 2008 року між Виконавчим комітетом Вишгородської міської ради (орган управління), в особі міського голови Решетняка В.О., та ОСОБА_1 укладено Контракт з директором комунального підприємства КП УФКС, згідно п. 1.1 якого, директор КП УФКС зобов`язується безпосередньо через адміністрацію підприємства здійснювати поточне керівництво КП УФКС, забезпечувати його високопродуктивну діяльність, ефективне використання й схоронність закришеного за КП УФКС майна, а орган управління зобов`язується створити належні умови для матеріального забезпечення й організації праці директора КП УФКС.

На підставі цього контракту виникають трудові відносини між директором КП УФКС і органом управління (п. 1.2 Контракту).

Цей контракт набирає чинності з дня його підписання обома сторонами та діє 3 роки (п. 6.1 Контракту).

Згідно п. 6.2 Контракту орган управління для забезпечення виконання посадових обов`язків зобов`язується надати Директору КП УФКС (та його сім`ї) житло для проживання, у вигляді двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_2 .

18 квітня 2008 року директор КП «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради» Колобов В.В. звернувся до Вишгородської міської ради з проханням вирішити питання виділення службового житла у вигляді двокімнатної квартири для підприємства.

22 квітня 2008 року рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради №107 розподілено квартири у будинку по АДРЕСА_2 , які передані виконавчому комітету Вишгородської міської ради ЗАТ «Київсоцбуд», відповідно до умов Генеральної угоди №22 від 24.03.2006 року, акту приймання - передачі житлової площі від 03.04.2008 року, одну двокімнатну з яких закріплено за КП «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради».

Рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради №109 від 22 квітня 2008 року, розглянувши клопотання ГУ МВС України в Київській області та додані до нього документи, враховуючи рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради №107 від 22.04.2008 року, керуючись ст.ст. 118, 119, 121, 122 Житлового кодексу України, п. 25 Постанови Ради Міністрів України №37 від 04.02.1988 року, ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішено ввести двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , яка передана виконавчому комітету Вишгородської міської ради ЗАТ «Київсоцбуд» у будинку по АДРЕСА_2 до складу службового житлового фонду та закріпити цю квартиру службовою за Комунальним підприємством «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради».

24 квітня 2008 року рішенням Вишгородської міської ради №17/7 прийнято безоплатно у комунальну власність територіальної громади м. Вишгорода 180-квартирний житловий будинок з вбудованими офісними приміщеннями та ТП, АТС, ШП в цілому, загальною площею 11 708,4 кв. м., житловою площею 5 107.4 кв. м. разом із зовнішніми мережами на АДРЕСА_2 .

19 травня 2008 року до Вишгородської міської ради звернувся начальник відділу з гуманітарних питань Вишгородської міської ради з клопотанням про надання директору КП «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради» дозволу на тимчасове проживання у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

22 травня 2008 року виконавчим комітетом Вишгородської міської ради, розглянувши клопотання начальника відділу з гуманітарних питань Вишгородської міської ради, враховуючи рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради №109 від 22.04.2008 року, Контракт з директором комунального підприємства «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради» від 17.04.2008 року, керуючись ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», прийнято рішення №119, яким директору комунального підприємства «Управління з розвитку фізичної культури та спорту Вишгородської міської ради» ОСОБА_1 до виконання умов Контракту надано дозвіл на тимчасове проживання у квартирі АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 дбайливо ставитися до житлової площі, щодо якої йому надано дозвіл на тимчасове проживання, використовувати житлове приміщення, відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями та у 10-ти денний термін з моменту прийняття цього рішення, укласти з підприємствами та організаціями, що надають житлово-комунальні послуги (енерго-, газо-, водопостачання, водовідведення, КПЖ і КГ Вишгородської міської ради) угоди про надання вказаних послуг.

В подальшому зазначений контракт між сторонами укладався повторно на тих же умовах, поки у 2015 році позивача не було звільнено. Зазначені обставини були зазначені позивачем у судовому засіданні та визнані відповідачем.

06 квітня 2017 року Вишгородська міська рада, КП УФКС звернулись до Вишгородського районного суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, в якому на підставі того, що 01.06.2015 року Вишгородською міською радою було розірвано контракт з відповідачем, як директором КП УФКС за власним бажанням останнього просили визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити його з цього житлового приміщення.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме маймо про реєстрацію права власності №125800345 від 31 травня 2018 року вбачається, що 24 травня 2018 року за територіальною громадою м. Вишгорода в особі Вишгородської міської ради зареєстровано право комунальної власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі технічного паспорту б/н, виданого 01.12.2007 року, акту прийому передачі житлової площі від 03.04.2008 року, рішення органу місцевого самоврядування № 17/7 від 22.04.2008 року.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої, та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Відповідно до ч.3 ст. 21 КЗпП (в редакції чинній на момент укладення контракту між сторонами) особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Пунктом 5 Постанови Кабінету міністрів України «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» від 19.03.1991 року № 203 (в редакції чинній на момент укладення контракту між сторонами) рекомендувано місцевим органам виконавчої влади при укладанні контрактів з керівниками підприємств, що є у комунальній власності, застосовувати порядок, передбачений Положенням цієї постанови.

Згідно з п.13 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 р. N 203 (в редакції чинній на момент укладення контракту між сторонами) За угодою сторін у контракті можуть бути визначені інші умови, необхідні для виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, в тому числі забезпечення керівника підприємства та членів його сім`ї службовою жилою площею або оплата витрат за наймання (піднаймання) житлового приміщення чи користування готелем на строк дії контракту.

Як встановлено в судовому засіданні власником квартири АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Вишгород в особі Вишгородської міської ради. Спірну квартиру було надано позивачу та його сім`ї для проживання на виконання п. 6.2 контракту від 7 квітня 2008 року. При цьому суд зауважує, що за наведених обставин, недотримання відповідачем вимог чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства щодо оформлення необхідних документів для передачі службового житла, чи житла для тимчасового проживання, не є визначальним в рамках виниклих правовідносин та не свідчить про добросовісність заволодіння та безтитульність володіння позивачем спірною квартирою. Жодних доказів, які б підтверджували волевиявлення відповідача, щодо передачі спірної квартири у власність позивача, як і дарування майнових прав на цю квартиру позивачем не надано.

Отже, доводи позивача, що він володіє та користується спірною квартирою на підставі реальної її передачі позивачем відповідачу на виконання зобов`язання з безоплатного відчуження (дарування) відповідачем на користь позивача майнових прав на невизначену в натурі квартиру у зазначеному будинку, умови якого викладені у трудовому контракті є неспроможними.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач не відмовлявся від права власності на належну йому квартиру, та ті обставини, що спірна квартира була передана позивачу за умовами контракту, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність (дозволу на проживання відповідно до умов контракту), та знав й не міг не знати, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які не є достатніми для отримання права власності на нього, то позивача не можна вважати таким, що добросовісно заволодів майном (спірною квартирою) у розумінні ст. 344 ЦК, що позбавляє його права на визнання за ним права власності на квартиру за набувальною давністю.

З урахуванням вищевикладеного підстав для скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем та припинення його права власності на цю квартиру, суд не вбачає. Жодних фактів та доказів на підтвердження цих фактів, щодо незаконності такої реєстрації позивачем суду не надано, та судом не встановлено. Відповідна реєстрація права власності відповідача на спірну квартиру не порушує прав позивача, тож у задоволенні позовних вимог в цій частині теж необхідно відмовити.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вишгородської міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності - відмовити.

Повне судове рішення складено 09 червня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня оголошення судового рішення

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 .

Відповідач: Вишгородська міська рада, , знаходиться за адресою: 07300, Київська обл., Вишгородський р-н., пл. Шевченка, буд. 1.

Суддя Д.А. Свєтушкіна