ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року

м. Черкаси

Справа № 705/299/23
Провадження № 22-ц/821/356/23
Категорія: скарга на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Бородійчука В.Г.

за участю секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Кушнеренко Тамара Валеріївна

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кушнеренко Тамари Валеріївни на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 січня 2023 року (постановлену під головуванням судді Гудзенко В.Л. в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в :

20 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Разом з подачею позовної заяви позивачем поданозаяву про забезпечення позову, в обґрунтування якої представник ОСОБА_1 адвокат Кушнеренко Т.В. посилалася на те, що оскільки загальна сума боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних становить 211202,37 грн. та до цього часу відповідач борг не повернув, тому, з метою недопущення уникнення виконання, в подальшому, рішення суду та ухилення від сплати суми боргу, вважає за необхідне застосувати такий захід забезпечення позову, як арешт рухомого та нерухомого майна належного ОСОБА_2 на праві власності.

Вважає, що наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття такого заходу забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Крім того, вважає такий захід забезпечення співмірним із заявленими вимогами про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 січня 2023 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду, зокрема, мотивована тим, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача у межах суми заявлених позовних вимог в розмірі 211202,37 грн., представником позивача не доведено співмірність забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, а саме: не вказано майно, на яке просить накласти арешт, не надано відомостей та доказів на підтвердження дійсної вартості майна, не вказано місце знаходження майна, його реквізити, яке перебуває у власності відповідача, що позбавляє суд можливості визначити співмірність засобів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Крім того, за висновками суду, заявником не доведено факту унеможливлення чи ускладнення виконання рішення суду, у разі невжиття заходів забезпечення позову.

В апеляційній скарзі, поданій 09 лютого 2023 року, представник ОСОБА_1 адвокат Кушнеренко Т.В., вважаючи ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 січня 2023 року необґрунтованою,постановленою із порушенням норм процесуального права, при неповному дослідженні судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для вирішення даного питання, просить вказану ухвалу скасувати, постановивши при цьому нову, якою задовольнити подану ОСОБА_1 заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

В апеляційній скарзі, зокрема, зазначено, що суд першої інстанції мав самостійно здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, проте, не зробив цього, у зв`язку із чим суд прийшов до помилкового висновку, що заявлений ОСОБА_1 вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно не відповідає заявленим вимогам та характеру спірних правовідносин, які виникли між сторонами спору.

Крім того, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, судом першої інстанції проігноровано додані до заяви правовстановлюючі документи на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Вважає, що позовні вимоги є співмірними вимогам заяви про забезпечення позову, оскільки можливе здійснення відповідачем відчуження належного йому майна призведе до утруднення чи взагалі унеможливлення виконання, в подальшому, рішення суду та повернення боргу.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Кушнеренко Т.В. не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому, забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його, тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як роз`яснено в пункті 1, пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, заявленим позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №367/246/18 (провадження №61-46301св18).

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Відповідно до заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 просив сягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в загальній сумі 211 202, 37 грн., що складаються з тіла боргу 150000 грн, інфляційних втрат 52 781,82 грн. та 3% річних 8420,55 грн.

З наявної в матеріалах справи розписки вбачається, що 18 грудня 2020 року позивач дав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 150000,00 грн., які останній зобов`язався повернути в строк до 28 лютого 2021 року. Втім, з настанням зазначеної дати, ОСОБА_2 свій обов`язок не виконав та борг не повернув, що і стало підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, представник ОСОБА_1 адвокат Кушнеренко Т.В. зазначає, що накладення арешту на спірне майно викликане необхідністю нівелювання реальної загрози невиконання чи утруднення виконання очікуваного позивачем судового рішення по справі та своєчасне невжиття цих заходів може стати перешкодою для належного та повного захисту і відновлення порушених цивільних прав позивача, у зв`язку з тим, що вказане майно може бути безперешкодно відчужено відповідачем на користь третіх осіб.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції, зокрема, виходив із того, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно не відповідає заявленим ОСОБА_1 позовним вимогам.

Зокрема, місцевий суд зауважив, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві. При цьому, для визначення співмірності заявлених позовних вимог вжитим заходам забезпечення позову необхідними є відомості, зокрема, про те, на яке саме майно позивач просить накласти арешт, де це майно знаходиться, яка вартість такого майна.

Оскільки представником позивача не вказано майно, на яке просить накласти арешт, не надано відомостей та доказів на підтвердження вартості майна, не вказано місце знаходження майна, його реквізити, яке перебуває у власності відповідача, це позбавило суд можливості визначити співмірність засобів забезпечення позову із заявленими вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема, тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Об`єктивні докази того, що невжиття заходів забезпечення позову, саме тим способом, про який ставить питання заявник, може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ОСОБА_1 не надано.

Доводи представника ОСОБА_1 адвоката Кушнеренко Т.В. про можливе відчуження нерухомого майна, що утруднить або взагалі зробить неможливим, в подальшому, виконання судового рішення в разі задоволення позову, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказані посилання заявника не підтверджується належними та допустимими доказами, а є лише припущенням позивача.

Сам по собі факт надання до суду правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що належить відповідачеві, не є безумовною підставою для застосування заходів забезпечення позову щодо такого майна, оскільки визначальним для застосування таких заходів є не лише наявність майна, а його обов`язкові реквізити, які дають змогу ідентифікувати його належність особі, встановити його вартість та місце розташування, чого ні позивачем, ні його представником доведено не було.

Колегія суддів вважає, що застосування судом заходів забезпечення позову, про які просить заявник, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку, що представником ОСОБА_1 адвокатом Кушнеренко Т.В. не доведено співмірність забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, а тому підстави для їх застосування відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Кушнеренко Т.В. суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлена у справі ухвала є законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами, не вбачає.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 374 та статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кушнеренко Тамари Валеріївни залишити без задоволення.

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та окремому оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко

/ повний текст постанови суду виготовлений 29 березня 2023 року/