ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2023 року м. Чернівці Справа № 726/1414/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Петранюк Ю.Т.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 28 березня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Асташева С.А., дата виготовлення повного тексту рішення 31 березня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та в подальшому, уточнивши вимоги, просила ухвалити рішення, яким усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядження незакінченим будівництвом житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення (а.с.1-5, 48-51).

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.08.1999 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули в рівних частинах право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 , готовністю 58%, який належав їх батьку ОСОБА_6 .

На час звернення до суду будинок придатний для проживання, ступінь готовності складає 95%.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 - брат позивачки, внаслідок чого відкрилася спадщина.

В подальшому, на підставі договору дарування частки незавершеного будівництвом житлового будинку від 25.10.2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подарували ОСОБА_1 по 1/3 частки спірного будинку готовністю 95%.

Позивач бажає проживати в спірному будинку, а відповідач ОСОБА_2 (колишня дружина ОСОБА_4 ) самовільно, без її дозволу вселилася в будинок, влаштовує скандали, не впускає позивачку в будинок, не дає можливості обробляти земельну ділянку, не зареєстрована там і не сплачує комунальні послуги.

Провадження №22-ц/822/446/23

Позивач наголошує, що зверталася до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій відповідачки, спільним побутом з такою не пов`язана, а тому з урахуванням наведеного та з посиланням на норми права, які регулюють спірні відносини, просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 28 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивачкою подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, винесено з порушенням норм матеріального й процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі наводить обставини, викладені в позовній заяві, та зазначає, що відповідач має інше житло по АДРЕСА_2 , де зареєстрована, остання не належить до членів сім`ї її покійного брата, оскільки вони розірвали шлюб, тобто не була його дружиною, факт проживання однією сім`єю не встановлювала.

Стверджує, що дозвіл третьої особи на проживання відповідачки не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_3 не встановив за собою право на частку у спірному будинку і його частка не визначена в натурі.

На підставі наведеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В долучених до матеріалів справи письмових поясненнях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої виходив з того, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє ОСОБА_2 права користування займаним приміщенням, а такий спір слід вирішувати з урахуванням балансу інтересів обох сторін: відповідачки та позивачки як нового власника.

Наголосив, що відповідачка вселилася у незакінчений будівництвом житловий будинок на законних підставах як член сім`ї співвласника - ОСОБА_4 та після його смерті продовжує там проживати, а матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_2 на праві власності іншого житла.

Вказав, що з урахуванням пропорційності втручання у право власності та користування майном не вбачає існування сукупності передбачених законодавством підстав, за яких можливо дійти висновку про перешкоджання відповідачкою ОСОБА_2 позивачці ОСОБА_1 користуватися та розпоряджатися її власністю, що може бути підставою для застосування положень ст.391 ЦК України та задоволення позову.

Також наголосив, що судом не встановлено «нагальної суспільної необхідності» для втручання у її .право на житло шляхом виселення із спірного незакінченого будівництвом житлового будинку без надання іншого житла, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким і вважає, що рішення суду першої інстанції вимогам закону не відповідає

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12.08.1996 року державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори Суружіу Н.Д., зареєстрованого в реєстрі за №ДС-400, після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , його спадкоємцями є діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які в рівних частинах (по 1/3) успадкували право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок, готовністю 58%, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

З копії паспорта НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 (а.с.6).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 11 січня 2022 року (а.с.12).

28 липня 2003 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Після розірвання шлюбу дружина взяла прізвище « ОСОБА_8 », що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 28.07.2003 року міським ВРАГС Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці (а.с.15).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №3 від 08.11.2022 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірвано 28 липня 2003 року, актовий запис №608, після розірвання шлюбу дружина змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (а.с.55).

З технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 01.12.2016 за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що загальна площа будинку становить 102.6 кв.м, а житлова 75.6 кв.м (а.с.8-11).

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 18.08.2022 у справі №726/1123/22 визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , майнові права забудовника на 1/3 частину незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 102,6 кв.м. в тому числі житловою площею 75,6кв.м., що належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.13-14).

Зазначене рішення суду постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 грудня 2022 року скасоване, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини, відмовлено.

Крім іншого, судом апеляційної інстанції встановлено, що з довідки №86/02-14 від 26.10.2022 року, виданої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., вбачається, що спадкоємцями, які станом на 26.10.2022 року прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його діти ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (а.с.69-71).

Згідно копії договору дарування частки незавершеного будівництвом житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І.М. 25 жовтня 2022 року, зареєстрованого в реєстрі за №4264, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подарували ОСОБА_1 2/3 частки незавершеного будівництвом житлового будинку, готовністю 95%, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.52-53).

З копії талону-повідомлення єдиного обліку №3362 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 02.02.2022 року вбачається, що 01.02.2022 року о 13:09 год у Чернівецькому районному управлінні поліції ГУНП в Чернівецькій області за №3362 зареєстровано повідомлення від ОСОБА_1 на службу «102» про конфлікт за адресою: АДРЕСА_1 із знайомою на ім`я ОСОБА_9 . В ході обстеження по виклику встановлено, що колишня дружина брата заявниці, гр. ОСОБА_2 без дозволу та реєстрації проживає в будинку та не впускає заявницю (а.с.16).

Відповідно до довідки про склад осіб, місце проживання яких зареєстровано у житловому будинку №359386/2 від 02.02.2022 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрована з 24.09.2003 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.17).

Згідно відповіді на адвокатський запит ОСОБА_10 від 28.10.2022, наданої Чернівецьким КОБТІ за №1584 від 03.11.2022 , бюро повідомляє, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_1 відсоток готовності житлового будинку літ. «Г» складає 100%, відповідно до поточної технічної інвентаризації проведеної станом на 01 грудня 2016 року (а.с.39).

В матеріалах справи містяться копії товарних чеків та накладних на придбання матеріалів та фурнітури на підтвердження факту впорядкування житла за кошти відповідачки (а.с.40-41, 56).

У відповідності до даних довідки № 89/02-14 від 26.10.2022, виданої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., останньою заведено спадкову справу № 8/2022 після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Спадкоємцями померлого станом на ІНФОРМАЦІЯ_8 , які прийняли спадщину після смерті батька є його діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.44).

Крім того, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №335326407 від 12.06.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 є єдиним власником спірного незавершеного будівництвом будинку по АДРЕСА_1 (а.с.168-169).

Право на доступ до суду, передбачено п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Статтями 11, 15 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини зауважує, що ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

У ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у ст.ст.401-406 ЦК України.

За змістом ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У ст.7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

За приписами ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Згідно з ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами ст.ст.405, 406 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлених обставин відповідачка дійсно була дружиною колишнього співвласника спірного будинковолодіння, однак в подальшому сторони ( ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ) розірвали шлюб 28.07.2003 року та відповідачка добровільно припинила користування спірним будинком і зареєструвала своє місце проживання по АДРЕСА_2 , що свідчить про втрату права користування на законних підставах ще до набрання чинності в 2004 році ЦК України.

Інші належні та допустимі докази, які би поза будь-яким сумнівом свідчили про набуття права користування ОСОБА_2 спірним приміщенням з 2004 року на підставі норм ЦК України як член сім`ї власника (колишнього) в матеріалах справи відсутні, а посилання на те, що остання проживає з дозволу свого сина, який також є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , не заслуговують на увагу, оскільки відповідних доказів на підтвердження належності ОСОБА_3 права власності на частку в спірному будинку не надано, та спростовуються належністю об`єкту нерухомого майна позивачці на праві власності в порядку спадкування та за договором з реєстрацією таких прав.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що доводи третьої особи ОСОБА_3 в письмових поясненнях про те, що він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , а тому його мати вправі проживати в спірному будинку, є неспроможними та спростовуються наступним.

За приписами ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

За наведеного вбачається, що скасування рішення суду, за яким ОСОБА_11 набув у власність 1/3 спірного будинку, а в подальшому подарував його своїй тітці, не впливає на дійсність договору дарування, за яким ОСОБА_1 набула право власності на спірний будинок.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише - з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Крім цього, надаючи оцінку захисту порушеного права власності позивача у спосіб обмеження житлових прав відповідача, колегія суддів керується наступним.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).

Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).

Європейський суд з прав людини зауважив, що «встановивши, що квартира, яка є предметом спору, була житлом заявниці за змістом статті 8 Конвенції, суд повинен визначити, чи мало місце втручання в її право на повагу до свого житла органів державної влади. Уряд стверджував, що заявниця мала подати скаргу на міліціонерів, які замкнули спірну квартиру і не впускали її всередину, в порядку, передбаченому для подання скарг на дії та рішення посадових осіб органів влади. Суд тлумачить цю заяву як визнання того, що особи, які здійснили виселення заявниці, діяли як державні посадові особи. Виселення заявниці з спірної квартири державними посадовими особами представляло собою втручання в її право на повагу до житла з боку органів державної влади. Для того, щоб визначити, чи було це втручання необхідним, як цього вимагає пункт 2 статті 8, суд насамперед повинен розглянути питання про те, чи було воно «передбачено законом» (див. Gillow v. The United Kingdom, § 48). Стаття 90 Житлового кодексу допускає виселення лише з підстав, встановлених законом, і тільки в судовому порядку. Така норма встановлює важливу процесуальну гарантію проти свавільного виселення і її формулювання не допускає винятків. Уряд погодився з тим, що в справі заявниці мав дотримуватися порядок, передбачений статтею 90 Житлового кодексу, навіть при тому, що її проживання не було юридично оформлено. Суд не вбачає підстав не погодитися з цим висновком. Не можливо виділити будь-які обставини, які могли б виправдати в даному випадку відступ від звичайного порядку виселення і досить поспішний перерозподіл права на користування цією квартирою на користь співробітника міліції лише через сім днів після смерті попереднього наймача. Звідси випливає, що втручання в цій справі не може розглядатися як «передбачене законом» згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції. Відповідно, мало місце порушення статті 8 Конвенції. У світлі цього висновку, у Суду немає необхідності вирішувати питання про те, чи було це втручання «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення однієї з цілей, перелічених в пункті 2 статті 8 (PROKOPOVICH v. RUSSIA, № 58255/00, § 40 - 45, ЄСПЛ, від 18 листопада 2004 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 зазначено, що: «статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц.

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».

У постанові від 25 липня 2018 року в справі №638/13030/13-ц Верховний Суд зробив висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення відповідачів. Якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд і у постановах від 02 жовтня 2019 року (№ 644/6646/14-ц) та від 25 лютого 2021 року (№ 761/26620/16?ц).

У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Отже, вирішуючи спір і звертаючи увагу на баланс інтересів сторін спору, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що остання є власником спірного будинку, має на меті проживати в такому, однак відповідач чинить їй перешкоди в користуванні, не є членом її сім`ї та втратила право користування спірним будинком, має інше право на житло, оскільки зареєстрована в будинку по АДРЕСА_2 , що за принципом пропорційності схиляє баланс інтересів на користь захисту права власності за ст.1 Першого Протоколу до Конвенції.

Також, надаючи оцінку наявності чи відсутності прав учасників справи на використання спірного об`єкту під житло колегія суддів звертає увагу на те, що ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Відповідно до ст.9 ЗУ «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (п.5 ч.5 ст.26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною 8 ст.39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Крім того, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності та вдосконалення державного регулювання у сфері містобудівної діяльності», який набрав чинності 19.01.2012 року, було введено відповідальність за експлуатацію об`єктів будівництва, які не прийняті в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об`єкта до експлуатації, вчинені щодо об`єктів I категорії складності.

Згідно зі ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.08.1996 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули в рівних частинах спадкове майно, яке складається з незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 58%, а в подальшому ОСОБА_1 на підставі договору дарування частки незавершеного будівництвом житлового будинку від 25.10.2022 року набула право власності на ще 2/3 частки спірного будинку готовністю 95% і на час розгляду справи об`єкт не прийнятий в експлуатацію. Зазначене сторонами визнається та не спростовується.

Ч.8 ст.39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» набрала чинності 20.11.2012 року, тобто після набуття позивачем права на частку в спірному будинку і набуття прав спадкоємцями на об`єкт незавершеного будівництва згідно свідоцтва про права на спадщину від 12.08.1996 року, тобто до введення законодавством обмежень щодо таких об`єктів.

За наведеного, заборони на користування спірним об`єктом нерухомого майна як житлом не вбачається.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат за правилами ст.141 ЦПК України, з урахуванням задоволення апеляційної скарги та в результаті заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про необхідність компенсувати позивачу за рахунок відповідача сплачений судовий збір при поданні позовної заяви в розмірі 992,40 грн (а.с.18) та при поданні апеляційної скарги в розмірі 1844,60 грн (а.с.185).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 28 березня 2023 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні незакінченим будівництвом житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Височанська Н.К.

Литвинюк І.М.