Провадження № 22-ц/824/3555/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 травня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 26 вересня 2022 року у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року позивач КП «Київтеплоенерго» звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» і КП «Київтеплоенерго» було укладено договір № 602-18 про відступлення прав вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило КП «Київтеплоенерго» право вимоги до юридичних і фізичних осіб щодо оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення і гарячого водопостачання. Згідно додатків № 1 та № 2 позивач набув право вимоги до відповідачки, яка є власником приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , по заборгованості за спожиті послуги у розмірі 15092,66 грн., інфляційні втрати у розмірі 1147,04 грн. та 3% річних у розмірі 792,67 грн. Вказував, що з 01 травня 2018 року за вказаною адресою послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання надає позивач. Відповідачка не проводить оплату у повному розмірі, внаслідок чого у неї з 01 травня 2018 року виник борг у розмірі 13834,31 грн. У зв`язку з наведеним просив стягнути з відповідачки на його користь борг за надані послуги до 30 квітня 2018 року в розмірі 15092,66 грн., інфляційну складову у розмірі 1147,04 грн. та 3 % річних у розмірі 792,67 грн.; а також стягнути заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги у розмірі 13834,31 грн. та 3% річних у розмірі 168,60 грн., витрати з отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,0 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 26 вересня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за надані послуги з центрального опалення та постачання гарячої води, спожитті за період з листопада 2018 року по серпень 2020 року у розмірі 13834,31 грн. та 3% річних у розмірі 168,60 грн., судовий збір у розмірі 2102 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач КП «Київтеплоенерго» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову і ухвалити нове рішення, яким вимоги задоволити у повному обсязі,

- 2 -

посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду про відсутність підстав для стягнення боргу за період до 30 квітня 2018 року, оскільки суд не дослідив паспорт відповідачки, яка з 11 лютого 2014 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує те, що вона була споживачем послуг. Окрім того наявна інформація, що відповідачка була власником особобового рахунку за вказаною адресою та згідно акту (договір) № 114/С була замовником робіт по відключенню стояків централізованого опалення та гарячого водопостачання за цією ж адресою, що на думку скаржника доводить той факт, що відповідачка була споживачем послуг.

Рішення суду в частині задоволених вимог не оскаржується.

Отже, предметом апеляційного перегляду є рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив позов частково, а доводи апеляційної скарги КП «Київтеплоенерго» є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 31035,29 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справиздійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Клопотання позивача про розгляд справи з викликом сторін вирішене в ухвалі суду про призначення справи до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю того факту, що ОСОБА_1 до листопада 2018 року була власником квартири (чи то нежитлового приміщення) за адресою: АДРЕСА_1 або за згодою власників квартири (чи нежитлового приміщення) користувалась нею та отримувала житлово-комунальні послуги у період, у який такі послуги надавались, а тому позивачем не доведено, що відповідачка була споживачем послуг у вказаний період.

При цьому суд виходив з того, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відповідачка є власником нежитлових приміщень у АДРЕСА_1 із 08 листопада 2018 року.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, які є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, щовідповідно до договору цесії № 602-18 від 11 жовтня 2018 року з додаткаим № 1 та № 2 позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 15092,66

- 3 -

грн. за адресою: АДРЕСА_1 .

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01.05.2018 надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Також, встановлено, що відповідачка із 08 листопада 2018 року є власником нежитлових приміщень 1-5 (гр. пр. № 16 та 16а) за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у стягненні вартості послуг до листопада 2018 року з огляду на відстуність доказів того, що позивачка була власником квартири (чи то нежитлового приміщення) за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про хибність висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення з відповідачки боргу за період до листопада 2018 року, оскільки:

- суд не дослідив паспорт відповідачки, яка з 11 лютого 2014 року зареєстрована заадресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує те, що вона була споживачем послуг;

- наявна інформація, що відповідачка була власником особобового рахунку за вказаною адресою та згідно акту (договір) № 114/С була замовником робіт по відключенню стояків централізованого опалення та гарячого водопостачання за цією ж адресою, що на думку скаржника доводить той факт, що відповідачка була споживачем послуг,

колегія суддів відхиляє як необгрунтовані з таких міркувань.

Як вище вказувалося позивачем додано до позову інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 вересня 2020 року, згідно якої відповідачка із 08 листопада 2018 року є власником нежитлових приміщень 1-5 (гр. пр. № 16 та 16а) за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно вказаної інформаційної довідки відповідачка набула права власності на вказане нерухоме майно на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Тобто із вказаної довідки вбачається, що відповідачка є власником нежитлових приміщень, а не квартири № 16-А , як стверджує позивач. Це по-перше.

По-друге, відповідачка набула права власності на нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень лише 08 листопада 2018 року.

По-третє, будь-які докази, що відповідачка була власником вказаного майна, чи якогось іншого майна за цією ж адресою, які б давали підстави для стягнення вартості послуг відсутні.

По-четверте, у справі взагалі відсутні як докази існування квартири АДРЕСА_1 як об`єкта нерухомого майна, так і докази, що відповідачка є власником цієї квартири.

Інших аргументованих доводів незаконності рішення в оскаржуваній частині апеляційна скарга не містить.

Даючи оцінку доводам позиваач, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок

- 4 -

щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 26 вересня 2022 року в оскаржуваній частині щодо відмови у позові залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: