ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/918/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/1207/23 Категорія: 311010000 Булгакова Г.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіНовіков О.М., Сіренко Ю.В.
секретар Широкова Г.К.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Черкасиелектротранс» Черкаської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.05.2023 (повний текст складено 05.05.2023, суддя в суді першої інстанції Булгакова Г.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Черкасиелектротранс» Черкаської міської ради про скасування наказу про припинення нарахування середнього заробітку у зв`язку з призовом на військову службу за загальною мобілізацією, стягнення середнього заробітку та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати,

в с т а н о в и в :

у лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду м. Черкаси з указаним позовом, яким просив: скасувати пункт 1.1. наказу КП «Черкасиелектротранс» Черкаської міської ради «Про припинення нарахування середнього заробітку працівникам увільненим від роботи у зв`язку з призовом на військову службу за загальною мобілізацією» від 19.07.2022 № 435-к; стягнути з КП «Черкасиелектротранс» ЧМР на його користь середній заробіток за період з 19.07.2022 по день ухвалення судового рішення; зобов`язати КП «Черкасиелектротранс» ЧМР здійснити йому нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

В обґрунтування зазначає, що згідно наказу КП «Черкасиелектротранс» ЧМР від 29.10.2021 № 334-к його прийнято на роботу на посаду водія тролейбуса (маневрового) 2 класу у дільниці електротранспорту. Відповідно до мобілізаційної директиви Головнокомандувача ЗСУ від 24.02.2022 № 32/321/501/13т та Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», 24.02.2022 ІНФОРМАЦІЯ_1 видано наказ № 4-ОС «Про призначення військовозобов`язаних до складу роти охорони», яким його призначено командиром відділення взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 та з 24.02.2022 визнано таким, що прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків.

Згідно наказу КП «Черкасиелектротранс» ЧМР від 03.03.2022 № 73-к «Про увільнення від роботи», у зв`язку із призовом на військову службу за загальною мобілізацією та відповідно до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 119 КЗпП України, його увільнено від роботи з 24.02.2022 до моменту звільнення (демобілізації) з військової служби під час мобілізації, із збереженням займаної посади і середньої заробітної плати до дати фактичної демобілізації.

Відповідно до наказу КП «Черкасиелектротранс» ЧМР від 19.07.2022 № 435-к «Про припинення нарахування середнього заробітку працівникам увільненим від роботи у зв`язку із призовом на військову службу за загальною мобілізацією», у зв`язку із змінами, внесеними до ч. 3 ст. 119 КЗпП України Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змія до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», йому припинено нарахування середнього заробітку, як працівнику, увільненому від роботи у зв`язку із призовом на військову службу за загальною мобілізацією з 19.07.2022 на період проходження військової служби.

Вважає, що рішення роботодавця про припинення нарахування йому середнього заробітку, як працівнику, увільненому від роботи у зв`язку із призовом на військову службу за загальною мобілізацією підлягає скасуванню, оскільки ним фактично звужено його право на отримання середнього заробітку, що суперечить ст. 22 Конституції України.

Крім того, на думку позивача, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни в частину 3 статті 119 КЗпП України, не застосовується до громадян України - працівників, призваних 24.02.2022 на військову службу у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, оскільки особливий період під час воєнного стану в Україні розпочався 03.03.2022, тобто з моменту прийняття Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», яким затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», тому за працівниками, призваними 24.02.2022 на військову службу у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.05.2023 у задоволенні позову відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що наказ КП «Черкасиелектротранс» Черкаської міської ради «Про припинення нарахування середнього заробітку працівникам увільненим від роботи у зв`язку з призовом на військову службу за загальною мобілізацією» від 19.07.2022 відносно позивача видано роботодавцем повністю у відповідності до вимог закону.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав 15.05.2023 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги у справі. Вказує, що суд першої інстанції не дослідив долучені у справі докази й залишив поза увагою доводи позивача, а взяв лише доводи відповідача у справі. Зокрема, на думку скаржника, суд залишив поза увагою, що позивач не відбуває військову службу, а перебуває на військовій службі; рішення роботодавця про припинення нарахування середнього заробітку, як працівнику, увільненому з роботи у зв`язку з призовом на військову службу за загальною мобілізацією, з 19.07.2022, на період проходження військової служби є передчасним; оскаржуваний наказ відповідача суперечить нормам Конституції України; процедура мобілізації на позивача не поширювалася, оскільки останній сам прибув до місцевого територіального центру комплектування та соціальної підтримкою і був призваний на військову службу у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України; до участі у справі не залучено ІНФОРМАЦІЯ_1 ; судом не досліджено записи, службові відмітки у військовому квитку позивача про належність його до військової служби. Зазначає про відсутність мотивів, з яких суд прийняв рішення, а також у мотивувальній частині оспорюваного рішення судом не зазачено фактичних обставин справи та посилання на норми матеріального права, якими керувався суд при вирішенні спору, що є безумовною підставою для скасування через невідповідність вимогам ЦПК.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його законним та належним чином обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що з 19.02.2011 по даний час ОСОБА_1 перебуває в трудових відносинах з КП «Черкасиелектротранс» Черкаської міської ради та на підставі наказу № 334-к від 29.10.2021 він займає посаду водія тролейбуса (маневрового) 2 класу у дільниці електротранспорту.

24.02.2022 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 4-ОС «Про призначення військовозобов`язаних до складу роти охорони», відповідно до мобілізаційної директиви Головнокомандувача Збройних Сил України від 24.02.2022 № 32/321/501/13т, Указів Президента України від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та «Про загальну мобілізацію», сержанта запасу ОСОБА_1 призначено командиром відділення взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 та з 24.02.2022 визнано таким, що прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків (а.с.30).

03.03.2023 наказом КП «Черкасиелектротранс» ЧМР № 73-к «Про увільнення від роботи», у зв`язку із призовом на військову службу за загальною мобілізацією та відповідно до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», статті 119 КЗпП України, ОСОБА_1 увільнено від роботи з 24.02.2022 до моменту звільнення (демобілізації) з військової служби під час мобілізації, із збереженням за ним займаної посади і середньої заробітної плати до дати фактичної демобілізації (а.с.31).

19.07.2022 наказом КП «Черкасиелектротранс» ЧМР № 435-к «Про припинення нарахування середнього заробітку працівникам увільненим від роботи у зв`язку із призовом на військову службу за загальною мобілізацією», у зв`язку із змінами внесеними до частини 3 статті 119 КЗпП України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, ОСОБА_1 з 19.07.2022 на період проходження військової служби припинено нарахування середнього заробітку (а.с.32).

Припинення нарахування середнього заробітку стало предметом судового розгляду у даній справі.

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі викладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

За змістом положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 48 Конституції України передбачає, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (Закон №2232- XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно частини другої статті 39 Закону №2232-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою-четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України (КЗпП) (у редакції, що діяла до 19.07.2022) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову служб; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», прийнятий Верховною Радою України 01.07.2022, набрав чинності 19.07.2022, а отже з 19.07.2022 частина 3 статті 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відтак, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18.07.2022 включно, тобто до набрання чинності Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022.

Водночас, з 19.07.2022 правові підстави для збереження середнього заробітку за працівником, призваним на військову службу, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом норма права діє щодо відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до правовідносин застосовується той закон, під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню частина третя статті 119 КЗпП України в редакції з 19.07.2022, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22.05.2018 №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

Разом з тим, Урядом прийнято постанову від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином, законодавець компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Зважаючи на викладені норми закону, правові позиції Конституційного Суду України та Європейського суду, посилання позивача на те, що оскаржуваний наказ відповідача суперечить Конституції України, є неспроможними.

Враховуючи, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №3252 не визначено особливостей застосування норм частини третьої статті 119 КЗпП, то з дня набрання чинності Законом №3252 за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу до дня набрання чинності Законом №2352, слід зберігати лише місце роботи (посаду).

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

У листі від 28.07.2022 №2498/4/4.1-ЗВ-22а Мінекономіки з посиланням на Закон №2352 та оновлену редакцію частини третьої статті 119 КЗпП вказувало про те, що за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу як до 19.07.2022, так і після цієї дати, передбачено обов`язок збереження лише місця роботи і посади.

Водночас Мінекономіки зазначено, що за мобілізованими працівниками можуть зберігати заробіток, але за власним рішенням роботодавця.

Таким чином, з моменту набрання чинності Законом №2352 не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності Законом.

Зважаючи на викладене, твердження позивача, що за працівниками, призваними на військову службу до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», слід зберігати середній заробіток та місце роботи є помилковими.

З огляду на зазначене, колегія вважає висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання незаконним та скасування КП «Серкасиелектротранс» Черкаської міської ради» №435-к від 19.07.2022 «Про припинення нарахування середнього заробітку працівникам увільненим від роботи у зв`язку із призовом на військову службу за загальною мобілізацією» законним та обґрунтованим.

На підставі викладеного, колегія приходить до висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що до участі у справі не залучено ІНФОРМАЦІЯ_1 , апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач із клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідача до суду першої інстанції не звертався ні до закінчення підготовчого провадження ні після, отже такі посилання скаржника необґрунтовані.

Посилання скаржника на відсутність мотивів прийняття рішення й норм матеріального права спростовуються змістом самого рішення суду, з якого вбачається, що судом належно досліджені матеріали справи та воно обґрунтовано нормами матеріального права в достатній мірі та відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевим судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже слід відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.05.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Черкасиелектротранс» Черкаської міської ради про скасування наказу про припинення нарахування середнього заробітку у зв`язку з призовом на військову службу за загальною мобілізацією, стягнення середнього заробітку та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 14.06.2023.

Суддя-доповідач

Судді