Провадження № 2-о/204/69/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лавриненко В.Д.,

розглянувши у судовому засіданні у приміщенні суду у м. Дніпрі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Солом`янський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

11 листопада 2022 року на адресу Солом`янського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 , про встановлення факту народження дитини, заінтересованою особою визначено Солом`янський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального міністерства юстиції (м. Київ) (а. с. 1-3, 47 та на звороті).

В обґрунтування своїх вимог вказала, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , вона народила від останнього, в м. енгельсі саратовської області, рф, дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявниця стверджує, що на даний час постійно проживає в м. Донецьку, оскільки через військову агресію рф не може виїхати з окупованої території. Вказує, що отримати свідоцтво про народження у відділі державної реєстрації актів цивільного стану вона не може, оскільки дитина народилася на території рф, з якою Україною розірвані дипломатичні відносини та не працює консульство України, яке б могло видати свідоцтво про народження дитини як громадянина України, а документів, які маються у заявниці недостатньо для того, щоб відділом державної реєстрації актів цивільного стану було здійснено реєстрацію народження дитини, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Зазначає, що вона через своїх родичів зверталася до органів ДРАЦС з метою отримання свідоцтва про народження дитини, однак отримала усну відмову у державній реєстрації народження дитини через відсутність необхідних документів встановленого зразка, бо доказом народження дитини є медична документація, яка видана лікарями в м. енгельс саратовської області рф. Вказує, що встановлення факту народження дитини їй необхідно для отримання свідоцтва про народження дитини встановленого законодавством України зразка, підтвердження громадянства України дитини та реалізації в подальшому дитиною всіх належних їй прав та свобод громадянина України. Разом з цим, зазначає, що дитина є громадянином України за народженням, оскільки її батьки є громадянами України.

27 січня 2023 року вказана справа надійшла на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю (а. с. 39).

Ухвалою суду від 06 лютого 2023 року позовну заяву прийнято до свого провадження та залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 43).

27 березня 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 06 лютого 2023 року, позивачкою усунуто (а. с. 45-48).

Ухвалою суду від 31 березня 2023 року у справі відкрито окреме провадження та призначено судове засідання на 14 годину 10 хвилин 24 квітня 2023 року (а. с. 49).

24 квітня 2023 року на адресу офіційну електронну адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надішли письмові пояснення начальника Солом`янського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального міністерства юстиції (м. Київ) Бондар О.О. (а. с. 63-66), в яких вона проти задоволення заяви заперечує.

В пояснення зазначає, що обставини, зазначені в заяві ОСОБА_1 , не відповідають дійсності, оскільки відповідно до довідки № 536-56 про реєстрацію особи громадянином України виданою Посольством України в республіці білорусь, громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. енгельсі саратовської області, рф, набув громадянства України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України». Довідка видана згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 22 лютого 2023 року, виданого відділом загс по м. енгельсу і енгельському району управління по справам загс уряду саратовської області, що свідчить про проведення реєстрації народження дитини та отримання нею громадянства в посольстві України на підставі цього документу.

У судове засідання заявниця та її представник не з`явились, останній надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій вимоги підтримав, прохав їх задовольнити (а. с. 58-61).

У судове засідання представник заінтересованої особи не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

З цих підстав, на виконання приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності учасників процесу без фіксування судового процесу технічними засобами та ухвалив рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи наданими заявником письмовими доказами, суд дійшов висновку про те, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 у м. енгельсі саратовської області рф народила живу дитину чоловічої статі, вагою 3030 г та зростом 52 см, що підтверджується медичним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 17 травня 2022 року, яке видане пренатальним центром енгельської міської клінічної лікарні № 1 (а. с. 22).

З листа начальника Солом`янського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального міністерства юстиції (м. Київ) Бондар О. О. від 15 квітня 2023 року на № 8469/23-вих/2-о/204/69/23 (а. с. 63-66) вбачається, що 22 лютого 2023 року відділом загс по м. енгельсу і енгельському району управління по справам загс уряду саратовської області рф, було видано свідоцтво серії ІІІ-ру № 776149 про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженеця м. енгельса саратовської області, рф. На підставі вказаного свідоцтва про народження Посольством України в республіці білорусь видано довідку № 536-56 про реєстрацію особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. енгельса саратовської області, рф, громадянином України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України».

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з вимогами п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Приписами ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» встановлено, що державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків або за заявою, поданою в електронній формі. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження.

Відповідно до п. 2 Глави 1 Розділу ІІІ Правил визначено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: а) медичний висновок про народження, сформований в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров`я відповідно до Порядку формування та видачі медичних висновків про народження в Реєстрі-медичних висновків електронної системи охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 18 вересня 2020 року №2136; б) медичне свідоцтво про народження (форма №103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545; в) медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма №103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545; г) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть (форма №106-2/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545; ґ) медичний документ, виданий компетентним суб`єктом іншої держави, що підтверджує факт народження, належним чином легалізований, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При відсутності наведених підстав для державної реєстрації народження, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження такою жінкою.

У своїх рішеннях «Кіпр проти Туреччини» (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozerv. The Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою). Цей висновок в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованих територіях, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цих територій при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 у м. енгельсі саратовської області рф народила сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Факт народження ОСОБА_3 підтверджується медичним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 17 травня 2022 року, що видане пренатальним центром ангельської міської клінічної лікарні № 1 та, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , що видане 22 лютого 2023 року відділом загс по м. енгельсу і енгельському району управління по справам загс уряду саратовської області рф. На підставі вказаного свідоцтва про народження Посольством України в республіці білорусь видано довідку № 536-56 про реєстрацію особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. енгельса саратовської області, рф, громадянином України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України». Тобто, заявницею здійснено реєстрацію народження дитини, факт народження дитини підтверджується медичним свідоцтвом про народження та свідоцтвом про народження, що видані відповідними органами рф, а громадянство України дитині надано Посольством України в республіці білорусь, про що видано відповідну довідку, а відтак викладені ОСОБА_1 у заяві доводи не знайшли свого підтвердження, а навпаки спростовані матеріалами справи, у зв`язку з чим, суд доходить переконливого висновку, що заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають задоволенню.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.

Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96).

ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У зв`язку із відмовою у задоволенні заявлених вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 129, 141, 213-215, 258, 265, 293, 315-319, 353 ЦПК України , -

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ), заінтересована особа Солом`янський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального міністерства юстиції (м. Київ) (03126, м. Київ, вул. В. Гавера, буд. 1/28: ), про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна