АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року

м. Чернівці

справа № 720/1198/21

провадження 822/391/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Половінкіної Н.Ю., Одинака О.О.,

за участю секретаря Паучек І.І.,

учасники справи:

позивач та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 01 березня 2023 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Павлінчук С.С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення.

Посилався на те, що його незаконно позбавили права користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

.

Просив суд, вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Вказувала на те, що вона є власницею будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

У вказаному будинку зареєстровані вона, брат ОСОБА_1 та мати ОСОБА_4 .

Відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_2 , в розумінні ст. 3 СК України та ст. 64 ЖК України, а тому вважає, що вони втратили право користування житловим будинком, який знаходиться АДРЕСА_1 .

01 березня 2023 року позивачка подала до суду клопотання про відмову від позовної вимоги в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Просила суд, визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, який знаходиться по АДРЕСА_1 , шляхом зняття його з реєстрації місця проживання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 01 березня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення задоволено.

Вселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в житловий будинок по АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 набув право користування спірним житловим будинком, згідно із законом, вселившись у нього та зареєструвавши місце проживання в установленому законом порядку, зі згоди власника цього будинку, а відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком.

ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 без поважних причин, більше року, не проживає за зареєстрованим місцем проживання та втратив інтерес до спірного житла.

Короткий зміствимог апеляційної скарги

На дане рішення ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення її позовних вимог.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_1 не проживає у житловому будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 з 2017 року, особистих речей у вказаному будинковолодінні немає. ОСОБА_1 належними та допустими доказами не довів поважність причин не проживання у житловому будинку.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції- без змін.

Посилається на те, що аргументи ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 16 червня 2005 року будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 , перебувало у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 березня 2008 року спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_2

ОСОБА_2 на праві приватної власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки відділу організації надання адміністративних послуг виконавчого комітету Новоселицької міської ради Чернівецького району Чернівецької області №46 від 07 липня 2021 року по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ..

Згідно з довідкою ТзОВ «Ренесанс» №107 від 29 квітня 2021 року встановлено, що ОСОБА_1 проходив з 06 вересня 2016 року по 20 вересня 2017 року стаціонарний курс, та з 21 вересня 2017 року по 15 липня 2019 року денний курс реабілітації у наркологічному центрі «Ренесанс Чернівці».

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з такого.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є зведеними братом та сестрою, тривалий час спільно проживали у житловому будинку по АДРЕСА_1 , а тому їх слід вважати членами однієї сім`ї.

ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 без поважних причин, більше року, не проживає за зареєстрованим місцем проживання та втратив інтерес до спірного житла.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс1, а також у постановах Верховного Суду від15 серпня 2018 року № 595/1271/16-ц та від 17 липня 2019 року № 320/13248/14-ц.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів її сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Тобто, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку про те, що права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317 та 383 ЦК України

й статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним.

Відповідно до витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 16 червня 2005 року будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 , перебувало у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 березня 2008 року спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_2 .

Отже, ОСОБА_2 є власником будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позову ОСОБА_1 суд першої інстанції не врахував, що права відповідача, який не є власником спірного будинку, на користування ним були похідними від прав колишнього власника ( ОСОБА_5 ) цього будинку, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача.

Такий висновок не суперечить висновку, що міститься у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року № 638/13030/13-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 644/6646/14-ц та від 25 лютого 2021 року у справі № 761/26620/16ц.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 156 ЖК України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку, оскільки відповідач ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_2 .

Застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення статті 391 та статей глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави

у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60).

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»

(Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось сторонами під час розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 у спірному будинковолодінні не проживає з вересня 2016 року.

Разом із тим колегія суддів враховує, що із пояснень самого ОСОБА_1 , у суді апеляційний станції, вбачається, що останній перебуває у цивільному шлюбі більше п`яти років та проживає по АДРЕСА_2 . Також вказував на те, що не бажає проживати у спірному будинку, а лише хоче, щоб там зберігалися його особисті речі.

Відповідно до довідки ТзОВ «Ренесанс» №107 від 29 квітня 2021 року ОСОБА_1 проходив з 06 вересня 2016 року по 20 вересня 2017 року стаціонарний курс, та з 21 вересня 2017 року по 15 липня 2019 року денний курс реабілітації у наркологічному центрі «Ренесанс Чернівці».

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про поважність причин його відсутності за місцем свого основного проживання з 21 вересня 2017 року, оскільки денний курс реабілітації не передбачає цілодобового перебування у лікувальному закладі та є не обов`язковим.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час ніяких витрат за комунальні послуги та витрат по утриманню спірного будинку не несе, що свідчить про те, що будинком він не цікавиться.

Оскільки, між сторонами не існувало домовленостей щодо проживання ОСОБА_1 у будинку, права ОСОБА_2 , як власниці житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що у цьому випадку за обставин цієї справи та позбавлення ОСОБА_1 права користування житлом є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, так як ОСОБА_1 фактично забезпечений іншим житлом.

Такий висновок суду узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком та про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про вселення у житловий будинок.

Щодо вимоги про зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку, то слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення, або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою.

На підставі Наказу МВС України від 22 листопада 2012 №1077 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2109/22421 було затверджено Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів.

Згідно п. 1.3 зазначеного вище Порядку реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів.

Відповідно до п. 3.1 Порядку зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, на підставі наведеного, вимога ОСОБА_2 про зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком є підставою для вчинення відповідних дій щодо зняття особи з реєстраційного обліку компетентними органами, відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

Згідно з вимогами ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

За подання до суду позовної заяви ОСОБА_2 сплатила 908 гривень, а за подання апеляційної скарги - 1362 гривні.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 908 гривень в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та 1362 гривні в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується: договором № 61 про представництво інтересів в цивільному процесі та надання правової допомоги від 25 жовтня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; актом про прийняття-передачі наданих послуг від 10 квітня 2023 року; квитанцією від 10 квітня 2023 року. Всього надано послуг на суму 10000 гривень.

Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 рішення у справі Баришевський проти України від 26 лютого 2015 року, п. 88 рішення у справі Меріт проти України від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для відшкодування позивачці витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони є фактично понесеними.

Апеляційний суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції підлягає задоволенню, з огляду на таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат, на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, апеляційний суд вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 гривень є обґрунтованими.

Отже, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 гривень.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 01 березня 2023 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в житловий будинок відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком та зняття з реєстрації місця проживання задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстрації місця проживання відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908 гривень в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та 1362 гривні в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 23 серпня 2023 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: Н.Ю. Половінкіної

О.О. Одинак