Справа № 307/1813/19
Провадження № 2/307/128/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2023 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Гримут В.І.

за участі: секретаря судового засідання Ком`яті Н.А.

представника позивачки ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу вона з 27.03.2002 є власником землеьної ділянки площею 0.0294 га в АДРЕСА_1 .

На належній їй земельній ділянці розташована будівля колишнього сільського будинку побуту, яка на даний час використовується для комерційного призначення.

Згідно договору купівлі-продажу від 13.12.2006 відповідач є власником 42/100 часток вказаної будівлі.

З матеріалів цивільної справи № 307/3337/18 (провадження № 2/307/1784/18) Тячівського районного суду видно, що відповідач користується 0.0116 га належної їй земельної ділянки (частина її знаходиться під належним йому приміщеннями) на 1-у поверсі будівлі, частина використовується ним для проходу у належні йому приміщення, інша частина - для заїзду легких автомобілів та вантажних транспортних засобів).

У належних йому приміщеннях відповідач займається підприємницькою діяльністю, метою якої є одержання прибутку, але їй жодних коштів за використання землеьної ділянки не сплачує.

Вказані обставини стверджуються договором купівлі-продажу землеьної ділянки від 27.03.2002, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастровим планом землеьної ділянки, планом будівлі, договором купівлі-продажу частини будівлі від 13.12.2006, ухвалою Тячівського районного суду від 24.04.2019 у справі про визнання права власності на частину земельної ділянки.

Просить встановити між нею та відповідачем ОСОБА_4 безстроковий оплатний земельний сервітут щодо належної їй земельної ділянки по АДРЕСА_1 , шляхом передачі нею у безстрокове користування 0.084 га землеьної ділянки за вказаною адресою для обслуговування належної ОСОБА_4 частини будівлі, розташоваої на цій земельній ділянці, зокрема: 0.065 га - ділянка, яка розташована під належними йому приміщеннями будівлі; 0.006 га - ділянка розміром 12м х 0.5м для заїзду вантажного та легкового транспорту, а також встановлення при потребі будівельних риштувань з боку АДРЕСА_1 ; 0.013 га - дві рівнозначні ділянки розміром 6.5м х 1м для проходу та встановлення при потребі будівельних риштувань на тильній сторони будівлі. За користування вказаною земельною ділянкою ОСОБА_4 повинен сплачувати її щомісячну плату в сумі 2352 грн безстроково на її картковий рахунок у відділенні Ощадбанку в с. Нижня Апша.

Представниця позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача позов не визнав.

Посилається на те, що в даному випадку, позивачка фактично звернулася до суду не за захистом своїх прав чи законних інтересів, а в інтересах іншої особи (встановлення сервітуту для відповідача), не будучи уповноваженою на звернення до суду в інтересах останнього ні договором чи іншою домовленістю з відповідачем, ні законом.

Відповідач не уповноважував позивачку на звернення до суду у своїх інтересах.

Таким чином, з даним позовом до суду звернулася особа, яка не відноситься до кола осіб, які можуть бути позивачем у справі про встановлення сервітуту згідно стст. 401 - 403 ЦК України, ст. 4 ЦПК України, ст. 100 ЗК України, не маючи відповідних повноважень на звернення до суду в інтересах інших осіб.

Відповідач придбав у власність частину будівлі будинку побуту літера Б-ІІ у АДРЕСА_1 (42/100 площею 122.80 кв. м.) на підставі укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу від 13.12.2006, посвідченого 13.12.2006 під реєстровим № 10589 приватним нотаріусом ТРНО Е.Ш. Бондар.

Право власності відповідача на 42/100 будівлі у встановленому законом порядку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 130033468 від 06.07.2018.

Оскільки договором купівлі-продажу частини будівлі застережень щодо користування земельною ділянкою не визначено, згідно ч. 1 ст, 377 ЦК України, ч. 4 ст. 120 ЗК України відповідач набув право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята купленою ним частиною будівлі та на частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування цієї частини будівлі.

Просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Із статті 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин 1-4 статі 12 цього ж Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з вимогами чч. 1, 2 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 2 ч. 1 статті 42 цього ж Кодексу визначено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

З приписів ст. 76, чч. 1, 2 ст. 77, стст. 78, 79, ч. 2 ст. 80, чч. 1, 5, 6 ст. 81, ч. 1 ст. 83 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Суд встановив, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 березня 2002 року позивачка ОСОБА_3 купила від Дібрівської (на даний час Нижньоапшанської) сільської ради земельну ділянку площею 294 м.кв, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , для здійснення підприємницької діяльності (а.с. 5).

Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку стверджено, що власником земельної ділянки площею 0.0294 га, на АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 грудня 2006 року, ОСОБА_5 , якому відчужуване майно належить на підставі договору дарування від 07.10.2003, продав ОСОБА_4 42/100 (сорок дві сотих) частини будівлі будинку побуту АДРЕСА_1 (а.с. 16). В цьому ж договорі зазначено, що будівля, частина якої відчужується, розташована на земельній ділянці, норму якої не встановлено, приватизація якої не проводилася, оформлення права власності на земельну ділянку буде проведено покупцем згідно вимог чинного законодавства. Покупцеві та продавцеві роз`яснено зміст ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 ЦК України про необхідність оформлення права власності на земельну ділянку.

Отже, коли позивачка дарувала ОСОБА_5 будівлю розташовану на спірній земельній ділянці, вона приховала від нотаріуса той факт, що земельна ділянка належить їй на правах приватної власності з 27.03.2002 року. Те саме зробив і ОСОБА_5 - син позивачки, коли продавав частину будівлі АДРЕСА_1 .

Позивачка, як власник земельної ділянки на якій знаходиться частина будівлі, яка належить відповідачу, просить суд встановити безстроковий земельний сервітут згідно якого відповідач ОСОБА_4 приймає від неї у безстрокове користування земельну ділянку площею 0.084 га для обслуговування належної йому частини будівлі розташованої на цій ділянці.

Відповідно до статей 401-404 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. У разі встановлення земельного сервітуту для спорудження лінійного об`єкта енергетичної інфраструктури, іншого об`єкта законом або договором про встановлення земельного сервітуту може бути встановлена умова щодо переходу права земельного сервітуту до нового власника такого об`єкта при переході права власності на нього. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах. Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Статтями 98-100, 102 Земельного кодексу України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; в-3) право на користування земельною ділянкою для потреб геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислової розробки родовищ) загальнодержавного та місцевого значення та (або) для видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення з правом будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу; в-4) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, електронних комунікаційних мереж, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; г-1) право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; ж-1) право на будівництво та проходження інженерних, кабельних, трубопровідних мереж, необхідних для повноцінного функціонування індустріальних парків; ж-2) право на будівництво, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій; з) інші земельні сервітути. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. За домовленістю сторін договір про встановлення земельного сервітуту може бути посвідчений нотаріально. Власник земельної ділянки також може встановити вимогу нотаріального посвідчення договору про встановлення земельного сервітуту та скасувати таку вимогу. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на земельну ділянку та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом. Дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках: а) поєднання в одній особі суб`єкта права земельного сервітуту, в інтересах якого він встановлений, та власника земельної ділянки; б) відмови особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут; в) рішення суду про скасування земельного сервітуту; г) закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут; ґ) невикористання земельного сервітуту протягом трьох років; д) порушення власником сервітуту умов користування сервітутом. На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадках: а) припинення підстав його встановлення; б) коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням.

Системний аналіз наведених норм законодавства, які регулюють правила встановлення земельного сервітуту, дозволяє зробити висновок про те, що право на встановлення сервітуту мають особи, у яких, в силу певних обставин, виникла необхідність у користуванні чужою земельною ділянкою (ділянками).

У даному випадку, з позовом про встановлення земельного сервітуту до суду звернулася власниця земельної ділянки на якій знаходиться чуже майно, яка, з метою захисту свого права власності на земельну ділянку, просить встановити земельний сервітут, тобто примусово надати позивачеві право користуватися належною їй земельною ділянкою.

Однак згідно вищезазначених норм такий спосіб захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав особи законом не передбачено.

За таких обставин, керуючись стст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, стст. 98-100, 102 ЗК України, стст. 401-404 ЦК України суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Судові витрати покласти на позивачку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 24.08.2023 року.

Головуючий В.І. Гримут