Справа № 646/2044/23
№ провадження 2/646/1238/2023
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 серпня 2023 року м.Харків
Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі : головуючого -судді Демченко І.М., за участю секретаря судових засідань Соболь Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справ за позовом ОСОБА_1 до держави- агресора російської федерації про стягнення збитків, завданих збройною агресією російської федерації проти України,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до російської федерації про стягнення збитків, завданих збройною агресією російської федерації проти України, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 лютого 2014 року розпочалася військова збройна агресія Російської Федерації (далі - РФ, відповідач) проти суверенної, незалежної України, що призвело до окупації РФ частини території України, а саме Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та в подальшому включення цієї території до складу РФ на правах суб`єктів федерації - «Республіки Крим» та «міста федерального значення Севастополь», про що було проголошено РФ 18.03.2014 нібито внаслідок проведеного 16.03.2014 так званого «референдуму про статус Криму». В подальшому в квітні 2014 року контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки», що переросло у вторгнення регулярних підрозділів Збройних сил РФ на територію Донецької та Луганської областей України. В продовження вказаної військової агресії зі сторони РФ - 24 лютого 2022 року розпочалася та триває до теперішнього часу повномасштабне вторгнення агресора РФ на суверенну та незалежну територію України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».
У ході зазначеного вторгнення, під час чергового ракетного удару по місту Харкову з боку РФ, 19.08.2022 року о 00.20 годині по території УБТОВ «ПІРАНА», за адресою: місто Харків, Естакадний в`їзд, 3-А, відбулося ураження внаслідок попадання двох ракет до ЗРК С-300, які були прийняті на озброєння військовими РФ з 1975 року. Внаслідок чого сталася масштабна пожежа, причиною якої стало займання горючих матеріалів в осередковій зоні пожежі (у внутрішньому об`ємі приміщення) внаслідок дії одного з небезпечних чинників вибуху під час потрапляння БП. Внаслідок зазначеного, окрім всього, було пошкоджено автомобіль «Audi A8», д.н.з. НОМЕР_1 .
Даний факт підтверджено інформацією зафіксованою в Акті про пожежу від 19.08.2022 року, складеного комісією у складі головного інспектора ВЗНС по Основ`янському району ХМТГ ХРУ ГУ ДСНС України у Харківській області майора служби цивільного захисту ОСОБА_2, директора УБТОВ «ПІРАНА» ОСОБА_1, провідного інспектора ВЗНС по Основ`янському району ХМТГ ХРУ ГУ ДСНС України у Харківській області капітана служби цивільного захисту ОСОБА_3
Вказаний автомобіль «Audi A8», д.н.з. НОМЕР_1 , належить на праві власності громадянину ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.
Відповідно до висновку комплексної судової будівельно-технічної, вибухо-технічної, військової та товарознавчої експертизи, №168/1-75/22 від 31.03.2023 року, виконаної Науково-дослідним центром судової експертизи у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності Міністерства юстиції України, вартість матеріального збитку, завданого мені ОСОБА_1 - власнику рухомого майна «Audi A8», д.н.з. НОМЕР_1 - становить 973 830 грн. (дев`ятсот сімдесят три тисячі вісімсот тридцять гривень.)
Крім того, внаслідок зазначених вище дій держави агресора йому завдано значну моральну шкоду, яка полягає в тому, що у позивача змінилось уявлення про відносну безпеку перебування на території рідного міста, та території на якій він виконує свої робочі функції, як директор УБТОВ «ПІРАНА». Після вказаних подій йому стало важче приходити на роботу, він став набагато більше хвилюватись про свою безпеку, безпеку своїх близьких, та безпеку працівників підприємства, через що змінився звичайний морально-психологічний стан, він став більш дратівливим та скутим у своєму повсякденному житті. Періодично у нього відбуваються приступи паніки та тремтять руки. Зазначене впливає на спілкування з рідними та оточуючими. А зважаючи на той факт, що його професія полягає у постійному контакті та спілкуванні з різними людьми (колегами по роботі, підлеглими працівниками, замовниками чи реалізаторами товарів, які виготовляє УБТОВ «ПІРАНА»), ці обставини похитнули відчуття впевненості в своїх силах як керівника підприємства. Крім того, відсутність автомобіля, завдало додаткові незручності в повсякденному житті та змінило його устрій, оскільки він вимушений витрачати додатковий час на переміщення від місця свого проживання до місця роботи. Також участь у судовому розгляді справи та отримання рішення суду, здійснення оцінки шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій державою агресором, до того ж необхідність здійснення витрат на придбання нового автомобіля змусили докласти значних зусиль до пошуку грошових коштів, що в стані військового положення є вкрай тяжким випробуванням.
Необхідність внесення змін у звичайний для нього уклад життя, негативно вплинула на психічний стан, спричиняє тривалі душевні хвилювання та страждання, на підставі чого він оцінює свої моральні страждання у 1 500 000 (один мільйон п`ятсот тисяч) гривень.
На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з країни-агресора 973 830 грн. матеріальної шкоди та 1 500 000 грн моральної шкоди.
Відповідач, в установлені ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки, не подав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України.
Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просіть їх задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. При ухваленні рішення просить суд розмір матеріальної та моральної шкоди визначити у еквіваленті євро станом на день звернення до суду з цим позовом.
Від відповідача будь яких заяв чи клопотань до суду не надходило.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 22.05.2023 провадження у справі відкрито та її призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 30.06.2023 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
Відповідачем у справі є держава-агресор російська федерація.
Статтею 498 ЦПК України визначено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
Також припинено доставку поштових відправлень до/з російської федерації з перших днів повномасштабного вторгнення.
Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення з огляду на таке.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
19.08.2022 о 00.20 годині по території УБТОВ «ПІРАНА», за адресою: місто Харків, Естакадний в`їзд, 3-А, відбулося ураження внаслідок попадання двох ракет ЗРК С-300, які були прийняті на озброєння військовими РФ з 1975 року. Внаслідок чого сталася масштабна пожежа, причиною якої стало займання горючих матеріалів в осередковій зоні пожежі (у внутрішньому об`ємі приміщення) внаслідок дії одного з небезпечних чинників вибуху під час потрапляння БП. Внаслідок зазначеного, окрім всього, було пошкоджено автомобіль «Audi A8», д.н.з. НОМЕР_1 .
Даний факт підтверджено інформацією, зафіксованою в Акті про пожежу від 19.08.2022, складеного комісією у складі головного інспектора ВЗНС по Основ`янському району ХМТГ ХРУ ГУ ДСНС України у Харківській області майора служби цивільного захисту ОСОБА_2, директора УБТОВ «ПІРАНА» ОСОБА_1, провідного інспектора ВЗНС по Основ`янському району ХМТГ ХРУ ГУ ДСНС України у Харківській області капітана служби цивільного захисту ОСОБА_3
Вказаний автомобіль «Audi A8», д.н.з. НОМЕР_1 , належить на праві власності громадянину ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.
Відповідно до висновку комплексної судової будівельно-технічної, вибухо-технічної, військової та товарознавчої експертизи, №168/1-75/22 від 31.03.2023 року, виконаної Науково-дослідним центром судової експертизи у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності Міністерства юстиції України, вартість матеріального збитку, завданого мені ОСОБА_1 - власнику рухомого майна «Audi A8», д.н.з. НОМЕР_1 - становить 973 830 грн. (дев`ятсот сімдесят три тисячі вісімсот тридцять гривень.), що еквівалентно 24 462 євро станом на день звернення до суду з цим позовом.
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Згідно ст.ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч. 2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з російською федерацією.
Російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.
Факт масштабної немотивованої збройної агресії РФ проти України визнано резолюцією Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародновизнаних кордонів України.
Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.
Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.
Російська федерація несе повну юридичну відповідальність за майнову та немайнову шкоду, заподіяну цивільним фізичним та юридичним особам у результаті вчинення нею збройної агресії, зокрема за майнову шкоду, заподіяну підконтрольними їй збройними формуваннями, а також за майнову шкоду, заподіяну збройними формуваннями, підконтрольними Україні, під час здійснення ними законного права на самозахист. Зокрема, відшкодуванню підлягає шкода, заподіяна в результаті:
- пошкодження чи знищення майна під час бойових дій;
- вилучення майна збройними формуваннями, які перебувають під контролем країни-агресора;
- втрати майна особою, яка була змушена залишити місце проживання через бойові дії чи окупацію.
У даному випадку предметом позову є саме відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту).
Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом частин першої та третьої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Стаття 316 ЦК України визначає право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Законодавець у частині першій статті 16 ЦПК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Пунктами 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За змістом частин 1, 2, 3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно п.п. 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За приписами частин 1-3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Також суд зазначає, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ та Міністерства юстиції щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.
Відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації; відзначаючи, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.
Таким чином, Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Статтею 23 Цивільного кодексу України вказаного кодексу передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до роз`яснень Пленуму ВСУ, викладеного в Постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди`з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що дії російської федерації, як відповідача, у вигляді збройної агресії дійсно спричинили матеріальну та моральну шкоду позивачеві, а відтак, така шкода має бути стягнута у судовому порядку.
Обґрунтовуючи розмір завданої матеріальної шкоди, позивач посилається на втрату цінного рухомого майна через ведення бойових дій на території м. Харкова .
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У даному випадку, стороною позивача надано суду докази, які відповідають критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості та підтверджують належність позивачеві рухомого майна - автомобіля, а також його вартості, яке позивач втратив у м. Харкові у зв`язку з бойовими діями.
Відтак, суд погоджується із тезами позивача щодо спричинення йому матеріальної шкоди у заявленому ним розмірі саме через втрату майна.
Разом із цим, суд вважає, що сама по собі збройна агресія російської федерації, наслідком якої є, у тому числі, ведення бойових дій на території міста проживання позивача, знищення його майна та підприємства, керівником якого він є, безумовно спричинило такій особі моральну шкоду.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.
У даному випадку, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті, їх наслідки та невідворотність.
Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду в сумі 1 500 000,00 грн., що еквівалентно 37 679 євро станом на день звернення до суду з цим позовом.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Згідно з п. 22 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Таким чином, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави в розмірі 14 607 грн. 45 коп. - з вимог майнового характеру та 22 500 грн. 00 коп., виходячи з вимог про стягнення моральної шкоди.
На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до держави- агресора російської федерації про стягнення збитків, завданих збройною агресією російської федерації проти України - задовольнити.
Стягнути з російської федерації на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану державою-агресором російською федерацією, в сумі 973 830 грн.(дев`ятсот сімдесят три тисячі вісімсот тридцять гривень 00 копійок), що еквівалентно 24 462 євро та 1 500 000,00 грн. (один мільйон п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) моральної шкоди, що еквівалентно 37 679 євро.
Стягнути з російської федерації на користь держави Україна судовий збір в розмірі 37 107, 45 грн. /тридцять сім тисяч сто сім гривень 45 копійок/.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржено повністю або частково учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , громадянин України, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач : російська федерація.

Суддя І.М.Демченко