ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м.Суми

Справа №950/1464/20

Номер провадження 22-ц/816/327/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

у присутності :

позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Васильця Сергія Олексійовича,

представника відповідача Виконавчого комітету Лебединської міської ради - Реви Олени Володимирівни

представника відповідача Комунального підприємства «Водоканал» Виконавчого комітету Лебединської міської ради Радковського Вацлава Петровича

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Виконавчого комітету Лебединської міської ради

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 12 грудня 2022 року у складі судді Чхайла О.В., ухваленого в м. Лебедин Сумської області, повний текст якого складено 21 грудня 2022 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Лебединської міської ради, Комунального підприємства «Водоканал» Виконавчого комітету Лебединської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 квітня 2010 року його було прийнято на роботу на посаду директора КП «Водоканал» Виконавчого комітету Лебединської міської ради на підставі розпорядження міського голови від 31 березня 2010 року №54-р. Того ж дня, Виконавчим комітетом Лебединської міської ради з ним укладено контракт терміном з 01 квітня 2010 року по 01 квітня 2011 року. У 2011-2018 роках відповідними розпорядженнями міського голови з ним, як з керівником КП «Водоканал», термін дії контракту неодноразово продовжувався. Розпорядженням міського голови «Про звільнення ОСОБА_1 » від 28 березня 2019 року №65-ОД його було звільнено з вказаної посади у зв`язку з закінченням терміну дії контракту і цим же розпорядженням покладено на нього виконання обов`язків директора КП «Водоканал» з 01 квітня 2019 року. Розпорядженням міського голови «Про призначення ОСОБА_1 » від 17 червня 2020 року №78-ОД його знов призначено на посаду директора зазначеного комунального підприємства на строк з 17 червня 2020 року по 17 липень 2020 року та того ж дня між виконавчим комітетом Лебединської міської ради та ним укладено контракт. Розпорядженням міського голови «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16 липня 2020 року №90-ОД його звільнено з вказаної посади з 17 липня 2020 року у зв`язку з закінченням строку контракту.

Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки за період з 2010 року і до моменту звільнення з роботи з ним не одноразово продовжувався контракт, а тому в силу положень ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України він вважається укладеним на невизначений строк і відповідно він не міг бути звільнений з роботи у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Також позивач зауважує, що у період з 17 липня 2020 року по 29 липня 2020 року перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності і з цієї підстави не міг бути звільнений з роботи 17 липня 2020 року. Крім цього просить врахувати, що відповідно до рішення Лебединської міської ради Сумської області від 14 травня 2020 року №1163-МР «Про затвердження списку присяжних» він включений до списку присяжних Лебединського районного суду Сумської області. Звільнення ж присяжного з роботи або переведення на іншу роботу без його згоди під час виконання ним обов`язків у суді не допускається відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Посилаючись на вказане, збільшивши позовні вимоги (т.1, а.с. 85-86), просив суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати розпорядження міського голови Лебединської міської ради Сумської області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16 липня 2020 року №90-ОД, яким його було звільнено з посади директора комунального підприємства «Водоканал» Виконавчого комітету Лебединської міської ради; поновити його на роботі на вказаній посаді з 18 липня 2020 року; стягнути з КП «Водоканал» та виконавчого комітету Лебединської міської ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок звільнення без законної підстави; допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць; вирішити питання розподілу судових витрат по справі.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 12 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження міського голови Лебединської міської ради Сумської області від 16 липня 2020 року №90-ОД про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КП «Водоканал» Виконавчого комітету Лебединської міської ради.

Зобов`язано Виконавчий комітет Лебединської міської ради поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді директора КП «Водоканал» Виконавчого комітету Лебединської міської ради з 18 липня 2020 року, допустивши негайне виконання рішення суду в цій частині.

Стягнуто з КП «Водоканал» Виконавчого комітету Лебединської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок звільнення його з посади директора комунального підприємства «Водоканал» Виконавчого комітету Лебединської міської ради без законної підстави у розмірі 135804 грн 60 коп., допустивши негайне виконання рішення суду в цій частині, але не більше ніж за один місяць.

Стягнуто з КП «Водоканал» Виконавчого комітету Лебединської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. в частині вимог немайнового характеру та у розмірі 1358 грн 00 коп. в частині вимог майнового характеру.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Виконавчий комітет Лебединської районної ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що частиною 3 статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників лише з ініціативи роботодавця, тобто, з підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України, тоді як позивача було звільнено за закінченням строків дії трудового договору.

Вважає, що рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року №6-р(ІІ)/2019 у справі №425/2018(6960/18), на яке посилався суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, не підлягає застосування до спірних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №205/4196/18, проаналізувавши вказане рішення Конституційного Суду України, підтвердила, що гарантії ч. 3 ст. 40 КЗпП України, крім іншого поширюється на випадки припинення контракту з працівником за п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а не пункту 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Звертає увагу також на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №522/3410/15-ц, в яких йдеться про те, що наслідком звільнення працівника під час непрацездатності є зміна дати звільнення, а не поновлення його на роботі.

Представником позивача адвокатом Васильцем С.О. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги без задоволення.

Крім того, звертає увагу на те, що позивач підлягав поновленню на роботі і з тих підстав, що з 2010 року укладений з ним контракт неодноразово продовжувався, а тому, в силу ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України є таким, що укладений на невизначений період, а також на наявність упередженого ставлення до позивача з бору третьої особи у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Виконавчого комітету Лебединської міської ради , яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги позивача , його представника, а також представника КП «Водоканал» Виконавчого комітету лебединської міської ради, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що на підставі розпорядженням голови Лебединської міської ради Сумської області «Про звільнення директора КП «Водоканал» від 31 березня 2010 року №54-р ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду директора комунального підприємства «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради за контрактом з 01 квітня 2010 року (т.1, а.с. 7).

01 квітня 2010 року між Виконавчим комітетом Лебединської міської ради та ОСОБА_1 укладено контракт з керівником комунального підприємства, що є у власності територіальної громади м. Лебедин, терміном з 01 квітня 2010 року по 01 квітня 2011 року (т.1, а.с. 8-10).

У подальшому, розпорядженнями міського голови Лебединської міської ради Сумської області «Про продовження терміну дії контрактів з керівниками комунальних підприємств» вищевказаний контракт з позивачам неодноразово продовжувався, так, розпорядженням від 30 березня 2011 року № 66-р контракт було продовжено терміном на 1 рік з 02 квітня 2011 року по 01 квітня 2012 року (т.1, а.с. 11); розпорядженням від 23 березня 2012 № 45-ОД - по 01 квітня 2014 року (т.1, а.с. 13); розпорядженням від 28 березня 2014 року № 45-ОД - по 01 квітня 2015 року (т.1, а.с. 14); розпорядженням від 30 березня 2015 року № 45-ОД - по 31 березня 2016 року (т.1, а.с. 15); розпорядженням від 31 березня 2016 року № 67-ОД по 01 вересня 2016 року (т.1, а.с. 16); розпорядженням від 30 серпня 2016 року № 153-ОД - по 30 листопада 2016 року (т.1, а.с. 17); розпорядженням від 29 листопада 2016 року № 201-ОД - по 30 листопада 2017 року (т.1, а.с. 18); розпорядженням від 29 листопада 2017 року № 180-ОД - по 31 березня 2018 року (т.1, а.с. 19) та розпорядженням від 28 березня 2018 року № 47-ОД - по 31 березня 2019 року (т.1, а.с. 20).

Розпорядженням міського голови «Про звільнення ОСОБА_1 » від 28 березня 2019 року № 65-ОД ОСОБА_1 було звільнено з посади директора КП «Водоканал» виконавчого комітету Лебединської міської ради 31 березня 2019 року у зв`язку з закінченням терміну дії контракту та з 01 квітня 2019 року тимчасово покладено на нього обов`язки директора даного підприємства (т.1, а.с. 21).

17 червня 2020 року головою Лебединської міської ради видано розпорядження № 78-ОД «Про призначення ОСОБА_1 » (а.с. 22), яким позивача призначено на посаду директора КП «Водоканал», терміном з 17 червня 2020 року по 17 липня 2020 року включно за контрактом та того ж дня між виконавчим комітетом Лебединської міської ради і ОСОБА_1 укладено контракт на той же строк (т.1, а.с. 23-25).

Розпорядженням голови Лебединської міської ради «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16 липня 2020 року № 90-ОД ОСОБА_1 звільнено з 17 липня 2020 року із займаної посади директора КП «Водоканал» Виконавчого комітету Лебединської міської ради у зв`язку із закінченням строку контракту з керівником комунального підприємства, що є у комунальній власності територіальної громади міста Лебедина (т.1, а.с. 26).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади в день тимчасової непрацездатності, враховуючи положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України, вимоги якої поширюються на усі трудові правовідносини, в тому числі на трудові правовідносини за контрактом, а тому, таке звільнення позивача з посади директора комунального підприємства є порушенням закону, у зв`язку з чим розпорядження міського голови Лебединської міської ради «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16 липня 2020 року № 90-ОД не може залишатися чинним, а позивач підлягає поновленню на роботі.

При цьому, судом першої інстанції визнано безпідставними доводи позивача про те, що контракт з ним було укладено безстроково, а також про те, що він, як присяжний, взагалі не підлягав звільненню з роботи.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За змістом статті 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 21, ст. 23 КЗпП України (в редакції, яка діяла станом на 16 грудня 2021 року), трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством. Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події або виконанням певного обсягу робіт. Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Така правова позиція викладені у постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі №756/13167/16-ц.

Висновки суду першої інстанції про те, що укладений з позивачем контракт не набув характеру безстрокового, а також про те, що позивач не довів, що на час звільнення був задіяний в суді до виконання обов`язків присяжного, що виключало б його звільнення, відповідачем в доводах апеляційної скарги не спростовуються, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 КЗпП України в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно зі ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Конституційний Суд України у Рішенні від 04 вересня 2019 року №6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини 3 статті 40 КЗпП України визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини 3 статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини 3 статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, непоширення такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини 3 статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на всі трудові правовідносини.

У постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження № 61-17196св19), постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) зроблено правовий висновок про те, що в разі порушення гарантії, встановленої частиною 3 статті 40 КЗпП України, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Встановлено, що згідно з листом непрацездатності серії АДЧ № 642095 ОСОБА_1 з 17 липня 2020 року по 29 липня 2020 року перебував на лікарняному (т.1, а.с. 27).

З огляду на те, що на дату фактичного звільнення ОСОБА_1 17 липня 2020 року, останній знаходився на лікарняному, а тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача з посади у період його тимчасової непрацездатності відбулося з порушенням вимог частини 3 статті 40 КЗпП України.

Проте, таке порушення не є підставою для визнання розпорядження незаконним та скасування, а підлягає усуненню шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення.

Визнаючи незаконним та скасовуючи розпорядження про звільнення позивача, з підстав недотримання при його видачі вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, судом першої інстанції не були взяті до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19), а також подібні за змістом висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 686/21009/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 461/7292/17, від 13 лютого 2021 року у справі № 703/2695/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 265/5327/20, від 17 листопада 2021 року у справі № 199/9361/19.

Доводи апеляційної скарги щодо непоширення, передбачених ч. 3 ст. 40 КЗпП України гарантій на звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України, не узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними постановах від 09 грудня 202 року у справі №596/176/18 та від 02 червня 2022 року у справі №621/1036/21.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у випадку зміни дати звільнення у зв`язку із звільненням працівника з роботи під час його тимчасової непрацездатності та закінченням строку дії контракту, відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причиною того, що працівник не виконував трудові обов`язки і не отримував заробітну плату є тимчасова непрацездатність, оплата якої здійснюється у визначеному законом порядку. У такому випадку зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

З урахуванням викладеного, оскільки судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову частково, а саме зміни дати звільнення ОСОБА_1 з 17 липня 2020 року на 30 липня 2020 року (наступний робочий день після закриття лікарняного листа).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позову на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, Виконавчому комітету Лебединської міської ради за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, належить компенсувати понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3298 грн 20 коп.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Лебединської міської ради задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 12 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади директора Комунального підприємства «Водоканал» Виконавчого комітету Лебединської міської ради, з 17 липня 2020 року на 30 липня 2020 року.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Компенсувати Виконавчому комітету Лебединської міської ради за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3298 гривень 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 29 березня 2023 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О. Ю. Кононенко

В. І. Криворотенко