ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2023 року

м. Чернівці

справа № 727/5584/22

провадження №22-ц/822/36/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Височанської Н.К., Одинака О.О.

секретаря Паучек І.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Загарія Олександр Дмитрович, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2022 року, головуючий у першій інстанції Бойко М.Є.,

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дубець М.О., у липні 2022 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним, поділ майном подружжя.

Зазначала, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Дунаївською сільською радою Заліщицького району Тернопільської області 29 вересня 1985 року актовим записом №11, розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 листопада 2007 року.

За час шлюбу 31 жовтня 2005 року набуто у спільну сумісну власність частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 31 жовтня 2005 року з метою позбавити співвласника переважного права купівлі-продажу частини будинку.

Посилалася на те, що фактично ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вчинено договір купівлі-продажу, ОСОБА_3 надано розписку про отримання грошових коштів в сумі 55550 грн. за продаж частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Після припинення шлюбу ОСОБА_2 проживає у частині житлового будинку по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 почав заперечувати її право користування частиною житлового будинку по АДРЕСА_1 та 25 березня 2022 року не впустив до жилого приміщення з метою відвідування сім`ї сина.

Домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про порядок поділу майна не досягнуто.

Просила визнати договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Гандабурою Г.П. 31 жовтня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 7001, удаваним.

Визнати, що 31 жовтня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Визнати частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати право власності ОСОБА_1 на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 , визначивши, що розмір частки ОСОБА_2 становить .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Визнано договір дарування частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 31 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Гандабурою Г.П., зареєстрований в реєстрі за № 7001, удаваним правочином.

Визнано, що 31 жовтня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинено право спільної сумісної власності на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

У решті відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Загарія О.Д., в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного м. Чернівці від 04 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права щодо позовної давності, встановлення обсягу спільного майна подружжя, наявного на час припинення шлюбу.

Вказує, що суд першої інстанції не дослідив момент обізнаності ОСОБА_1 про укладення ОСОБА_2 оспорюваного договору дарування, порушення цим договором її права і можливості подання позову про визнання правочину удаваним.

ОСОБА_1 в позовній заяві посилалася на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 31 жовтня 2005 року з метою позбавити співвласника переважного права купівлі-продажу частини будинку.

Також у ОСОБА_1 знаходиться оригінал розписки ОСОБА_3 від 31 жовтня 2005 року про отримання грошових коштів в сумі 55550 грн. за продаж частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що ОСОБА_1 була обізнана про обставини набуття спірного нерухомого майна з дня вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору дарування 31 жовтня 2005 року, оскільки була присутня при цьому.

Тому ОСОБА_1 мала об`єктивну можливість звернутися з цим позовом до суду протягом строку позовної давності тривалістю у три роки.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення права власності ОСОБА_1 в березні 2022 року з часу припинення ОСОБА_2 доступу ОСОБА_1 до частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Вважає, що судом першої інстанції встановлено обсяг спільного майна подружжя, наявного на час припинення шлюбних відносин, без урахування здійснення ОСОБА_2 після розірвання шлюбу протягом 2014 року прибудови літ.А4-1, тамбуру літ.а5 до першого поверху та надбудови мансардного поверху літ.Мнс, реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта за амністією від 17 вересня 2021 року та права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (розділ «Додаткові відомості») щодо реконструкції частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Прибудова літ.А.4-1 та мансарда літ.Мнс є особистою власністю ОСОБА_2 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не надходило.

Мотивувальна частина

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Загарія О.Д. підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним, поділ майном подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Гандабурою Г.П. 31 жовтня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7001, удаваним, що 31 жовтня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 , право спільної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на майно, набуте за час шлюбу.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що сторони мали на меті досягнення правових наслідків, характерних для договору купівлі-продажу, оскільки ОСОБА_3 надано розписку про отримання грошових коштів в сумі 55550 грн. за продаж частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 , що свідчить про оплатність правочину.

Водночас суд першої інстанції вважав недоведеним ОСОБА_2 набуття частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 лише за власні кошти, здійснення реконструкції житлового будинку після розірвання шлюбу, значне перетворення спірного нерухомого майна та втрату тотожності з тим, яке набуто.

Разом з тим суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не пропущений строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним, поділ майна подружжя.

При цьому судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_1 дізналась про порушення свого права власності на частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 у березня 2022 року після розірвання шлюбу, мала доступ до спірного нерухомого майна, відсутність у матеріалах справи доказів щодо об`єктивної можливості ОСОБА_1 раніше дізнатись про порушення свого права та укладення договору дарування замість договору купівлі-продажу.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що наведене не є самостійною (окремою) позовною вимогою, а такі доводи є правовою підставою для задоволення позовних вимог про поділ спільного майна.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що належним відповідачем у справі є ОСОБА_2 , оскільки сторона договору ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за довідкою Першої чернівецької державної нотаріальної контори Чернівецької області від 18 жовтня 2022 року №743/01-16 спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_3 не заводилась.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Дунаївською сільською радою Заліщицького району Тернопільської області 29 вересня 1985 року актовим записом №11, розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 листопада 2007 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вчинено договір дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Гандабурою Г.П. 31 жовтня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 7001, за яким ОСОБА_2 набуто право власності на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

До матеріалів справи приєднано розписку ОСОБА_3 від 31 жовтня 2005 року, за якою отримав від ОСОБА_2 55550 грн. за продаж частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 липня 2022 року №304942238, витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 29 вересня 2021 року №ЧВ24, витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 26 травня 2021 року житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 143 кв.м, житловою площею 71,6 кв.м на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 29 вересня 2021 року « ЧВ24.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК Кодексу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Гандабурою Г.П. 31 жовтня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7001, удаваним; що 31 жовтня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; визнання частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; право власності ОСОБА_1 на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; припинення права спільної сумісної власності на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 , визначивши, що розмір частки ОСОБА_2 становить .

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначалося укладення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Гандабурою Г.П. 31 жовтня 2005 року, з метою позбавити співвласника переважного права купівлі-продажу частини будинку, вчинення фактично договору купівлі-продажу, надання ОСОБА_3 розписки про отримання грошових коштів в сумі 55550 грн., право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

На підставі ч.1ст.367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303ЦПКУкраїни лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

У підпункті в) пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Так, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Мотивованість судового рішення - це відображення всіх мотивів та обґрунтувань судового рішення у його змісті.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Водночас апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Загарія О.Д., містить доводи лише щодо не застосування строку позовної давності до позовних вимог про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним, встановлення обсягу спільного майна подружжя, наявного на час припинення шлюбних відносин, без урахування здійснення ОСОБА_2 протягом 2014 року прибудови літ.А4-1, тамбуру літ.а5 до першого поверху та надбудови мансардного поверху літ.Мнс.

Отже, апеляційний суд при перегляді справи в апеляційному порядку не має повноважень самостійно вдаватися в переоцінку висновків суду першої інстанції про наявність підстав для визнання договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Гандабурою Г.П. 31 жовтня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7001, удаваним, що 31 жовтня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Загарія О.Д., в апеляційній скарзі на недотримання ОСОБА_1 строку позовної давності при зверненні до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним.

ОСОБА_2 зроблено заяву про застосування строку позовної давності при подачі відзиву 17 серпня 2022 року.

На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18 зроблено висновок, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За обставин доведеності порушення права ОСОБА_1 , визнання договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Гандабурою Г.П. 31 жовтня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7001, удаваним, що 31 жовтня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 , наявні підстави для застосування позовної давності.

Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до частини 1статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

На підставі частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

ОСОБА_1 у позовній заяві посилалася на порушення права спільної сумісної власності на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 внаслідок припинення ОСОБА_2 доступу ОСОБА_1 до спірного майна 25 березня 2022 року та заперечення права останньої щодо нерухомого майна.

Разом з тим ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним не пов`язувалося порушення права спільної сумісної власності на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 вчиненням ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Гандабурою Г.П. 31 жовтня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7001, який є удаваним.

Водночас ОСОБА_1 підставою позову зазначалося укладення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично договору купівлі-продажу, набуття права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 на підставі наведеного договору.

За таких обставин строк позовної давності на звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним розпочався з дати вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Гандабурою Г.П. 31 жовтня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7001.

Тому не можна погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що датою, коли ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права є 25 березня 2022 року, припинення ОСОБА_2 доступу ОСОБА_1 до спірного майна та заперечення права останньої щодо нерухомого майна.

Водночас ОСОБА_1 звернулася до суду у липні 2022 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що у ОСОБА_1 знаходиться оригінал розписки ОСОБА_3 від 31 жовтня 2005 року про отримання грошових коштів в сумі 55550 грн. за продаж частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 в позовній заяві посилалася на те, що була безпосереднім свідком обставин набуття спірного нерухомого майна за договором між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дарування від 31 жовтня 2005 року, вчинення наведеного договору дарування з метою позбавити співвласника переважного права купівлі-продажу частини будинку.

Тому ОСОБА_1 мала об`єктивну можливість дізнатись про укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору дарування від 31 жовтня 2005 року для приховання договору купівлі-продажу, який вони насправді вчинили.

Позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за змістом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

У той же час вирішення судом питання про поважність причин пропуску строку позовної давності має місце у разі, якщо (1) позивач визнає обставину пропуску строку позовної давності, (2) наводить причини, які перешкоджали зверненню з позовом у межах такого строку та (3) просить суд визнати їх поважними з метою отримання судового захисту порушеного права.

ОСОБА_1 не визнавалися обставини пропуску строку позовної давності та не ставилося питання про визнання поважними причин такого пропуску.

Ураховуючи викладене позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском без поважних причин строку позовної давності.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновків про задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним на порушення норм матеріального права.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст. 69 СК України

Згідно із положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

З огляду на набуття ОСОБА_2 права власності на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 на підставі договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Гандабурою Г.П. 31 жовтня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7001, спірне майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

За змістом пункту 1 наведеного договору житловий будинок літ.А загальною площею 70,0 кв.м, житловою площею 41,2 кв.м, сараї літ. Б.В., вбиральня літ.З, криниця 1, огорожа 1-2.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 липня 2022 року №304942238, витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 29 вересня 2021 року №ЧВ24, витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 26 травня 2021 року житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 143 кв.м, житловою площею 71,6 кв.м на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 29 вересня 2021 року « ЧВ24.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року (провадження № 14-114цс20) зазначила, що відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування правил, передбачених статтею 62 СК України, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Разом із цим Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за змістом указаної постанови істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно.

Тобто застосування вказаних норм не виключає можливості визнання права спільної сумісної власності на об`єкт права особистої приватної власності одного з подружжя з подальшим визначенням часток при поділі такої власності лише з урахуванням особистих і спільних майнових та трудових затрат кожного з подружжя.

Разом з тим ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 з підстав істотного збільшення майна чоловіка у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя не заявляла.

Суд першої інстанції не досліджував обставини наявності правових підстав для визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на об`єкт права особистої приватної власності одного з подружжя ОСОБА_2 .

Тому суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність здійснення ОСОБА_2 реконструкції частини житлового будинку по АДРЕСА_1 за рахунок грошових затрат ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 на порушення норм матеріального права.

Крім того, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо належного складу осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що сторона договору ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним.

За довідкою Першої чернівецької державної нотаріальної контори Чернівецької області від 18 жовтня 2022 року №743/01-16 спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_3 не заводилась.

Згідно із ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Цивільне-процесуальне законодавство України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 38 постанови від 7 квітня 2020 року у справі № 473/1433/18 (провадження № 14-35цс20) зазначила, що оскільки чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка на час звернення до суду померла та правоздатність якої відповідно до вимог ст. 25 ЦК України припинено, та в силу вказаного вище не могла бути стороною у справі, провадження у справі в частині позовних вимог, пред`явлених до цієї підлягало закриттю з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2022 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Розподіл судових витрат

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Чернівецьким апеляційним судом у позові ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_2 сплачено судовий збір при зверненні з апеляційною скаргою в сумі 3844 грн. 02 коп. відповідно квитанцій Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» від 28 листопада 2022 року №0.0..1.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в сумі 3844 грн. 02 коп.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Частинами 1, 3 статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У відповідності до пункту 1,2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частинами першою - третьою статті 246 ЦПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Зі змісту статей 10 - 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Загарія О.Д., у апеляційній скарзі викладено вимогу про стягнення судових витрат.

Водночас ОСОБА_2 надано розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які понесено у зв`язку із апеляційним розглядом справи в сумі 12000 грн.

Згідно із частинами третьою, четвертою, п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 цього Кодексу).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (справа "East/West Alliance Limited" проти України") від 23 січня 2014 року).

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом з тим, у частині п`ятій наведеної норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

На підставі п.3.2 договору між адвокатом Загарія О.Д. та Мотреску І.М. про надання правничої (правової) допомоги від 14 листопада 2022 року гонорар складається з кількості годин роботи адвоката, вартість однієї години роботи адвоката становить 1500 грн.

Згідно розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, які понесено у зв`язку із апеляційним розглядом справи від 26 листопада 2022 року, послуги адвокатом надані, а Мотреску І.М. прийнято з правового аналізу наданих клієнтом документів, консультації з клієнтом тривалістю 1 год. вартістю 1500 грн., ознайомлення із матеріалами справи в суді першої інстанції тривалістю 1 год. вартістю 1500 грн., складення апеляційної скарги тривалістю 5 год. вартістю 7500 грн., представництво інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції тривалістю 1 год. вартістю 1500 грн. на загальну суму 12000 грн.

Вбачається, що такі послуги, як правовий аналіз наданих клієнтом документів, консультація з клієнтом тривалістю 1 год.,, ознайомлення із матеріалами справи в суді першої інстанції тривалістю 1 год., складення апеляційної скарги тривалістю 5 год. є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг Мотреску І.М., часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг).

Також представник відповідача ОСОБА_4 не брав участі у судових засіданнях.

Ураховуючи складність справи та виконаних адвокатом Загарія О.Д. робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, значення справи для ОСОБА_2 , реальність надання адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), виходячи з конкретних обставин справи, ураховуючи принципи співмірності, колегія суддів вважає справедливим і співмірним обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для справи, відшкодувати ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 4000 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Загарія Олександр Дмитрович, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2022 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним, поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3844 грн. 02 коп., витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 4000 грн.

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 31 січня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н. Ю. Половінкіна

Судді Н. К. Височанська

О. О. Одинак