ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року

м. Київ

справа № 203/2020/19

провадження № 61-4356св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Дніпровська міська рада,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фонд підтримки малих підприємств «НТФ», ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Місто Стайл»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Меньшикова Кристина Олександрівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 7 серпня 2020 року, ухвалене у складі

судді Католікяна М. О., та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 3 лютого 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Ткаченко І. Ю.,

Деркач Н. М., Демченко Е. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року Дніпровська міська рада звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Фонд підтримки малих

підприємств «НТФ», ОСОБА_1 , ТОВ «Місто Стайл», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Меньшикова К. О., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсними договору купівлі-продажу, рішення загальних зборів, акта приймання-передачі, скасування записів про державну реєстрацію прав та повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позову вказувала, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 4 жовтня 2007 року у справі № 25-199-07 визнано за ТОВ «Фонд підтримки малих підприємств «НТФ» право власності на торгові приміщення ринку «Торжок» загальною площею 78,27 кв.м, розташовані

на

АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення суду 9 листопада

2007 року за ТОВ «Фонд підтримки малих підприємств «НТФ» зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду

від 12 жовтня 2011 року у справі № 25/199-07 скасовано рішення господарського суду Дніпропетровської області від 4 жовтня 2007 року та ухвалено нове рішення про відмову ТОВ «Фонд підтримки малих підприємств «НТФ» у задоволенні позову про визнання права власності.

Земельна ділянка, на якій розташовані вказані торгові приміщення, належить територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

16 вересня 2017 року ТОВ «Фонд підтримки малих підприємств «НТФ» уклало з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу, за умовами якого останній набув у власність торгові приміщення ринку «Торжок» загальною

площею 78,27 кв.м, розташовані на АДРЕСА_1 .

31 травня 2018 року ОСОБА_1 , будучи учасником ТОВ «Місто Стайл», вніс зазначене нерухоме майно до статутного капіталу вказаного товариства, про що складено оспорюваний акт приймання-передачі.

За таких обставин Дніпровська міська рада просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 16 вересня 2017 року, укладений ТОВ «Фонд підтримки малих підприємств «НТФ» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М. за № 975;

- визнати недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «Місто Стайл», оформлене протоколом від 31 травня 2018 року, в частині внесення учасником цього товариства ОСОБА_1 вкладу до статутного капіталу у розмірі 100 000 грн у виді нерухомого майна - нежитлових будівель, загальною площею 78,2 кв.м, розташованих на АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним акт приймання-передачі майна до статутного капіталу

ТОВ «Місто Стайл» від 2 червня 2018 року, складений ОСОБА_1 та ТОВ «Місто Стайл» на виконання рішення загальних зборів учасників ТОВ «Місто Стайл» (протокол від 31 травня 2018 року);

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (Реєстрі прав власності на нерухоме майно) записи про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - торгові приміщення ринку «Торжок» загальною площею 78,2 кв. м (літери А-1, Б-1, В-1, Г-1, Д-1, Е-1), розташовані

на АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101): за ТОВ «Фонд підтримки малих підприємств «НТФ» (запис від 9 листопада 2007 року реєстраційний номер майна 20961844); за ОСОБА_1 (номер запису про право власності 22370107

від 16 вересня 2017 року); за ТОВ «Місто Стайл» (номер запису про право власності 26511730 від 2 червня 2018 року );

- зобов`язати ТОВ «Фонд підтримки малих підприємств «НТФ» повернути земельну ділянку на АДРЕСА_2 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна - торгових приміщень ринку «Торжок» загальною площею 78,2 кв.м (літери А-1, Б-1, В-1, Г 1, Д-1, Е-1).

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 7 серпня

2020 року відмовлено в задоволенні позову з інших підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив про обґрунтованість вимог Дніпровської міської ради. Разом з тим, місцевий суд зазначив, що позов у цій справі пред`явлений після спливу позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 3 лютого 2021 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено частково, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 7 серпня 2020 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції не погодився з висновками місцевого суду про обґрунтованість позову та зазначив, що Дніпровська міська рада протягом

6 років не виконувала свій обов`язок щодо звернення до реєстратора речових прав на нерухоме майно із заявою про скасування запису про державну реєстрацію речового права після винесення 12 жовтня 2011 року Дніпропетровським апеляційним господарським судом постанови, якою скасовано рішення господарського суду Дніпропетровської області від 4 жовтня 2007 року в частині визнання за ТОВ «Фонд підтримки малих підприємств «НТФ» права власності на спірне нерухоме майно. За висновком апеляційного суду, така бездіяльність міської ради призвела до подальшого відчуження спірного майна, тому підстави для виправлення помилок міської ради за рахунок нового власника майна відсутні. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2021 року Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Кіровського районного суду

м. Дніпропетровська від 7 серпня 2020 року та постанову і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування статей 254, 260, 267, 321, 391, частини першої статті 317 ЦК України та статті 152 ЗК України.

Заявник вказує на помилковість висновку суду першої інстанції про сплив позовної давності, враховуючи отримання позивачем 21 жовтня 2011 року постанови Дніпровського апеляційного господарського суду від 12 жовтня

2011 року, оскільки матеріали справи не містять доказів одержання Дніпровською міською радою цієї постанови. Крім того оспорювані договір купівлі-продажу укладений в 2017 році, рішення загальних зборів прийняте у 2018 році, а акт приймання-передачі складений у 2018 році. Враховуючи вказані обставини, заявник вважає, що звернення з даним позовом у червні 2019 року відбулося в межах позовної давності.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин статті 2, 18, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та безпідставно вказав на обов`язок органу місцевого самоврядування (Дніпровської міської ради) вчиняти дії щодо звернення до реєстратора речових прав на нерухоме майно, оскільки зазначені норми матеріального права не вказують на існування такого обов`язку.

Позиція інших учасників справи

У серпні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат

Мельниченко В. М. подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на безпідставність її доводів, вказав на відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

У серпні 2021 року представник ТОВ «Місто Стайл» - адвокат Ільєнко П. Р. подав клопотання про продовження строку для подання відзиву, яке відхиляється касаційним судом, оскільки відповідно до частини четвертої статті 127 ЦПК України, одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга,

документи тощо), щодо якої пропущено строк. Звертаючись з вказаною заявою, представник ТОВ «Місто Стайл» - адвокат Ільєнко П. Р. не подав до Верховного Суду відзив, про продовження строку для подання якого клопотав у вказаній заяві.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 9 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи

заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування

статей 254, 260, 267, 321, 391, частини першої статті 317 ЦК України та

статті 152 ЗК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Дніпровська міська рада є власником земельної ділянки з кадастровим номером :06:091:0107, розташованої на АДРЕСА_2 .

4 жовтня 2007 року господарським судом Дніпропетровської області

у справі № 25/199-07 ухвалено рішення, описку в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 22 жовтня 2007 року, про визнання за ТОВ «Фонд підтримки малих підприємств «НТФ» права власності на торгові приміщення ринку «Торжок» загальною площею 78,2 м2 (літ. А-1, Б-1, В-1, Г-1, Д-1, Е-1), розташовані на АДРЕСА_2 .

9 листопада 2007 року право власності ТОВ «Фонд підтримки малих

підприємств «НТФ» на спірне нерухоме майно зареєстроване у Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

19 серпня 2011 року Дніпропетровська міська рада та ТОВ «Фонд підтримки малих підприємств «НТФ» уклали договір оренди землі, за яким позивач передав у строкове платне користування товариства земельну ділянку площею 0,0884 га з кадастровим номером :06:091:0107 за фактичним розміщенням нежитловим будівель та споруд на АДРЕСА_2 . Підставою укладення договору стало рішення Дніпропетровської міської ради

від 29 липня 2011 року № 248/14.

12 жовтня 2011 року постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду скасовано рішення господарського суду Дніпропетровської області від 4 жовтня 2007 року в частині визнання за ТОВ «Фонд підтримки малих підприємств «НТФ» права власності на спірне нерухоме майно та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Копія вказаної постанови одержана Дніпропетровською міською радою 20 жовтня 2011 року.

16 вересня 2017 року ТОВ «Фонд підтримки малих підприємств «НТФ» та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого останній набув у власність спірне нерухоме майно. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М. за № 975.

31 травня 2018 року ОСОБА_1 , будучи учасником ТОВ «Місто Стайл», вніс спірне нерухоме майно до статутного капіталу товариства. Передача майна була оформлена протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Місто Стайл» та актом приймання-передачі майна. Право власності ТОВ «Місто Стайл» на спірне нерухоме майно зареєстроване приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Меньшиковою К. О. 2 червня 2018 року.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи і перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та додержанням норм процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Щодо вирішення позову про визнання недійсними договору купівлі-продажу, рішення загальних зборів, акта прийому-передачі та скасування записів про державну реєстрацію права власності

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18),

від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Частиною другою статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року

у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21) зазначено, що «державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України засвідчує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанови від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц) (пункти 53-56))».

У постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19) зазначено, що «задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суди не урахували, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, оскільки вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою».

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19 (провадження № 61-204св22) вказано, що «позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва, є неефективними способами захисту, а позовні вимоги про знесення самочинно збудованих будинків, зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану є недоведеними».

У постанові Верховного Суду від 2 червня 2021 року в справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21) зазначено, що «визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом».

У постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 200/2192/18 (провадження № 61-19765св19) вказано: «враховуючи, що об`єкт незавершеного будівництва, який є предметом спору у цій справі, є об`єктом самочинного будівництва, то ефективним способом захисту порушених прав Дніпровської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такого будівництва відповідно до частини четвертої

статті 376 ЦК України. При цьому обставина щодо державної реєстрації права власності на цей об`єкт не спростовує факт самочинності зведення цього нерухомого майна та наявності підстав для застосування статті 376 ЦК України».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу, рішення загальних зборів, акта прийому-передачі та скасування записів про державну реєстрацію права власності, суд апеляційної інстанції не врахував, що зазначені вимоги не забезпечать усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом; власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам; вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

За таких обставин у задоволенні позову в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу, рішення загальних зборів, акта прийому-передачі та скасування записів про державну реєстрацію права власності необхідно відмовити у зв`язку з обранням неефективного способу захисту права.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду,

викладеними у постановах від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21), від 30 вересня 2022 року у справі № 201/2471/20 (провадження № 61-5276св21), від 19 жовтня 2022 року у справі № 206/1501/19 (провадження № 61-4026св20) та від 10 травня 2023 року

у справа № 203/3127/19 (провадження № 61-5761св22).

Щодо вирішення позову про зобов`язання повернути самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення будівель

Відповідно до частин першої-четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року

у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зазначено, що «у силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України)».

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21) зазначено, що «належним способом захисту прав власності Львівської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови…».

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою

статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновки, викладені після подання касаційної скарги у постановах Верховного Суду від 24 березня

2021 року в справі № 200/2192/18 (провадження № 61-19765св19), від 27 квітня 2022 року в справі № 521/21538/19 (провадження № 61-204св22), від 2 червня 2021 року в справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21), від 21 вересня

2022 року в справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21), від 30 вересня 2022 року в справі № 201/2471/20 (провадження № 61-5276св21), від 19 жовтня 2022 року у справі № 206/1501/19 (провадження № 61-4026св20) та від 10 травня 2023 року у справа № 203/3127/19 (провадження № 61-5761св22),що узгоджується з частиною третьою статті 400 ЦПК України.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У справі, що переглядається, Дніпровська міська рада позов в частині приведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 до попереднього стану шляхом знесення самочинно зведеного нерухомого майна пред`явила до колишнього власника - ТОВ «Фонд підтримки малих

підприємств «НТФ», який є неналежним відповідачем за такою вимогою, тому у задоволенні позову у вказаній частині необхідно відмовити з цих підстав.

Суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради у повному обсязі, проте помилився щодо мотивів такої відмови.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 254, 260, 267, 321, 391, частини першої статті 317 ЦК України та статті 152 ЗК України в контексті застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки позовна давність застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц, провадження № 14-381цс18). У справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу, рішення загальних зборів, акта прийому-передачі та скасування записів про державну реєстрацію права власності у зв`язку з обранням неефективного способу захисту права, а в частині приведення земельної ділянки до попереднього стану шляхом знесення самочинно зведеного нерухомого майна - з підстав пред`явлення його до неналежного відповідача.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша, третя, четверта статті 412 цього Кодексу).

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, однак вказав неналежні мотиви та підстави для такої відмови, постанова апеляційного суду підлягає зміні у її мотивувальній частині.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про зміну мотивувальної частини постанови апеляційного суду, рішення суду першої інстанції перевірці не підлягає, оскільки воно скасовано судом апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду у їх мотивувальних частинах, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 3 лютого 2021 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 3 лютого

2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук