Номер провадження: 22-ц/813/3284/23
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,

за участю секретаря - Виходець А.В.,

переглянувши справу №522/14305/21 за позовом акціонерного товариства «Сенс Банк» (до зміни назви акціонерне товариство «Альфа-Банк») до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Сенс Банк» (до зміни назви акціонерне товариство «Альфа-Банк») на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 2 червня 2022 року у складі судді Чернявської Л.М., -

в с т а н о в и в :

Позивач АТ «Сенс Банк» (до зміни назви АТ «Альфа-Банк»), звернувшись 24 липня 2021 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого внаслідок реорганізації став АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено Договір кредиту №2006/24-24/039 від 29 березня 2006 року, за яким надано кредит в сумі 100000 Євро під 10,4% річних на строк до 28 березня 2013 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2011 року в справі №2-4828/11 за позовом АТ «Укрсоцбанк» стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» за Договором кредиту №2006/24-24/039 від 29 березня 2013 року заборгованість станом на 18 лютого 2011 року в загальній сумі 1144929,98 грн. та судові витрати в сумі 1820,00 грн. Рішення суду не виконано. Посилаючись на передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання, позивач АТ «Сенс Банк» (до зміни назви АТ «Альфа-Банк») просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 нараховані на кредитну заборгованість в сумі 1144929,98 грн., що стягнута судовим рішенням, 3% річних за період з 15 липня 2018 року по 15 липня 2021 року в сумі 103043,70 грн. та інфляційні втрати за період з липня 2018 року по червень 2021 року в сумі 263333,90 грн., а всього 366377,60 грн. та судові витрати (а.с.2-5).

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 4 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі (а.с.33).

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника Наседкіна О.І. позов не визнав, зазначивши наступне. Кредитну заборгованість стягнуто рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2011 року, рішення суду набрало законної сили у липні 1011 року. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, отже кредитор пропустив строк пред`явлення вказаного рішення суду до виконання. Таким чином, з липня 2014 року зобов`язання ОСОБА_1 зі сплати на користь позивача заборгованості, що визначена рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2011 року, має характер натурального зобов`язання, тому на таку заборгованість не нараховуються 3% річних та інфляційні втрати відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 6 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц. Крім того, інфляційні втрати за спірний період становлять не 263333,90 грн., як зазначив позивач, а 247419,16 грн., при цьому розрахунок відповідачем не надано (а.с.70-72).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 2 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.74-75).

Висновок суду мотивовано тим, що рішення суду у справі №2-4828/11 набрало законної сили в липні 2011 року, відомості про пред`явлення виконавчого листа №2-4828/11 до примусового виконання у встановлені Законом України «Про виконавче провадження» строки позивач не надав, не виконавши тим самим передбачений частиною 3 статті 12 ЦПК України процесуальний обов`язок. З цих підстав суд дійшов висновку, що обов`язок відповідача по сплаті заборгованості в сумі 1144929,98 грн., стягнутої за рішенням суду в справі №2-4828/11, є натуральним зобов`язанням, тобто таким, що не може бути виконаним в примусовому порядку, тому на таку заборгованість не підлягають нарахуванню 3% річних та інфляційні втрати. Крім того, відмовляючи за безпідставністю застосування статті 625 ЦК України, суд поряд з цим вступив у протиріччя та надав правову оцінку здійсненому судом розрахунку інфляційних втрат, зауваживши, що позивач у місяці, в які індекс інфляції складав менше 1 (тобто, мала місце дефляція), визначав розмір інфляційних втрат як 0 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 9 серпня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Сенс Банк» (до зміни назви АТ «Альфа-Банк») на рішення суду.

В апеляційній скарзі АТ «Сенс Банк» (до зміни назви АТ «Альфа-Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про задоволення вимог (а.с.84-88).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. Між сторонами існують договірні правовідносини та є рішення суду про стягнення заборгованості, яке не виконано боржником. Саме ці дві обставини свідчать про те, що у поточному спорі відсутні ознаки натурального зобов`язання, так як існує судове рішення, яке не виконано, та строки позовної давності по стягненню не сплинули. Вирішальною підставою обґрунтованості позовних вимог є наявність рішення суду про стягнення заборгованості. Застосуванню підлягають висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року в справі №6-249цс15, від 26 квітня 2017 року в справі №3-1522гс16, за змістом яких оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Помилковим є висновок про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Вимога про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які перебували подачі позову. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18. Таким чином, з урахуванням рішення про стягнення боргу у 2011 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу. Висновок суду про те, що зобов`язання між сторонами мають натуральний характер і кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних, є невірним, оскільки основна вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором вже захищена судом у рішенні суду, відповідно між сторонами не існує натурального зобов`язання.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Відзив на апеляційну скаргу не подано (апеляційну скаргу отримано представником ОСОБА_1 адвокатом Наседкіним О.І на електронну пошту 30 серпня 2022 року). В судовому засіданні в апеляційній інстанції представник Наседкін О.І. в інтересах ОСОБА_1 заперечив проти доводів апеляційної скарги, підтримавши позицію відповідача, викладену в суді першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

Між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» () та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) укладено Договір кредиту №2006/24-24/039 від 29 березня 2006 року, за яким надано кредит в сумі 100000,00 (сто тисяч) Євро під 10,5% річних на строк до 28 березня 2013 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2011 року в справі №2-4828/11 стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителя на користь АТ «Укрсоцбанк» за Договором кредиту №2006/24-24/039 від 29 березня 2006 року заборгованість станом на 18 лютого 2011 року в загальній сумі 1144929,98 грн. та судові витрати.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2011 року в справі №2-4828/11 не виконано.

У справі №2-4828/11 АТ «Укрсоцбанк» використав передбачене статтею 1050 ЦК України право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася не сплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Цими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та, відповідно, втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену у договорі неустойку. Поряд з цим права та інтереси кредитодавця забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Із правового аналізу положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України слідує, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки згідно статті 257 ЦК України.

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за увесь час прострочення, таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Посилання на те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості, є помилковим.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову.

Дане підтверджено висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12; від 4 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц; від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18.

Отже, з ухваленням 30 червня 2011 року у справі №2-4828/11 рішення про стягнення заборгованості зобов`язання не припинилось (за положеннями статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином); невиконання ОСОБА_1 грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, яке має наслідком відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми 1144929,98 грн. та інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу 1144929,98 грн. за час прострочення, який визначається з моменту порушення грошового зобов`язання до його усунення і обмежується останніми трьома роками, які перебували подачі позову.

Позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат подано до суду 24 липня 2021 року (здано на пошту); позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат заявлено за період з 15 липня 2018 року по 15 липня 2021 року, тобто в межах трьох років, які перебували подачі позову.

Згідно наданого позивачем розрахунку:

3% річних від 1144929,98 грн. як суми прострочення грошового зобов`язання за період з 15 липня 2018 року по 15 липня 2021 року становлять 103043,70 грн.;

інфляційні втрати від прострочення виконання грошового зобов`язання 1144929,98 грн. за період з липня 2018 року по червень 2021 року з урахуванням встановлених індексів інфляції становлять 263333,90 грн. (а.с.18-19).

Даний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат відповідачем не спростований.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати в межах трьох років, які перебували подачі позову, в загальній сумі 366377,60 грн.

Висновок суду про те, що зобов`язання між сторонами має натуральний характер і кредитор не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, помилковий. Натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. В даному ж випадку основна вимога банку про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором захищена в судовому (примусовому) порядку судовим рішенням, ухваленим у справі №2-4828/11, відповідно, зобов`язання відповідача не є натуральним.

Пред`явлення виконавчих листів до виконання у справі №2-4828/11 не має правового значення для вирішення спору про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки чинне законодавством не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання.

1 грудня 2022 року Національний банк України на виконання вимог абзацу 2 пункту 226 глави 24 розділу ІУ Положення про ліцензування вніс запис до Державного реєстру банків щодо зміни найменування акціонерного товариства «Альфа-Банк» на акціонерне товариство «Сенс Банк». Відповідний запис було внесено на підставі повідомлення про державну реєстрацію змін до Статуту акціонерного товариства «Сенс Банк» у зв`язку зі зміною найменування Банку з акціонерного товариства «Альфа-Банк» на акціонерне товариство «Сенс Банк» та приведення деяких положень Статуту Банку у відповідність до вимог чинного законодавства України.

Таким чином, АТ «Сенс Банк» є правонаступником АТ «Альфа-Банк» в результаті зміни назви.

За подання позовної заяви підлягав сплав судовий збір в сумі 5495,66 грн. (1,5% від ціни позову, ціна позову 366377,60 грн.), позивачем сплачено судовий збір в сумі 4540,00 грн., недоплата судового збору становить 955,66 грн. (а.с.1).

За подання апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір в сумі 8243,49 грн. (150% ставки, що підлягала сплаті при подачі позовної заяви), сплачено позивачем судовий збір в сумі 3405,00 грн., недоплата судового збору за подання апеляційної скарги становить 4838,49 грн. (а.с.114, 120).

В порядку статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальній сумі 7945,00 грн.

В порядку статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню доплата в загальній сумі 5794,15 грн. судового збору, що підлягав сплаті за подання позовної заяви та апеляційної скарги за ставками, визначеними Законом України «Про судовий збір».

В судовому засіданні 01 червня 2023 року представник відповідача надав пояснення, представник позивача подав письмові пояснення, за змістом яких підтримав апеляційну скаргу та не заперечував про розгляд справи за відсутності; в судове засідання 08 червня 2023 року сторони в особі представників були повідомлені.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Датою ухвалення призначеного у судове засідання на 08 червня 2023 року рішення судом апеляційної інстанції відповідно до положень частини 5 статті 268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк» (до зміни назви акціонерне товариство «Альфа-Банк») задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 2 червня 2022 року - скасувати.

Позов акціонерного товариства «Сенс Банк» (до зміни назви акціонерне товариство «Альфа-Банк») до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» () три проценти річних від простроченої суми за період з 15 липня 2018 року по 15 липня 2021 року в сумі 103043 грн. 70 коп., інфляційні втрати за період з липня 2018 року по червень 2021 року в сумі 263333 грн. 90 коп., в всього в загальній сумі 366377 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» () витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви в сумі 4540 грн. 00 коп. та апеляційної скарги в сумі 3405 грн. 00 коп., а всього в загальній сумі 7945 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь держави до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в загальній сумі 5794 грн. 15 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 червня 2023 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Є.С.Сєвєрова

Т.В.Цюра