печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року

Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Хайнацького Є.С.,

при секретарі судового засідання - Сміян А.Ю.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Мороченець Т.М.,

третьої особи: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - відповідач, Печерська РДА), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 (далі - третя особа, ОСОБА_3 ), в якому просить: визнати відмову органів приватизації Печерської РДА від 17.08.2021 року № 105/01-1434/В-100, від 27.10.2021 року № 105-105/Я-583-1941 та від 08.12.2022 року № 105-105/Я-479-1449 в приватизації позивачу квартири АДРЕСА_1 неправомірною; зобов`язати Печерську РДА приватизувати позивачу квартиру АДРЕСА_1 відповідно до чинного законодавства.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що в 2004 році під час роботи у Верховному Суді України позивачу як судді, який перебував із сім`єю на обліку для поліпшення житлових умов, за письмовим дорученням Київського міського голови Омельченка О.О., була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується копіями розпорядження голови Печерської РДА від 24.11.2004 року № 1620, додатку № 4 до нього та ордера № 30791 серії Б на жиле приміщення. У вказаній квартирі позивач з членами сім`ї зареєстрували своє місце проживання.

Правомірність надання позивачу житла ніким не оспорюється, проте він не може реалізувати своє право на приватизацію квартири у зв`язку з відмовою в цьому органами приватизації відповідача.

Підставою для відмови позивачу в приватизації квартири є те, що спірна квартира була передана за актом заступником голови Київської міської державної адміністрації - начальником Головного управління житлового забезпечення Голицею М.М. в.о. голови Верховного Суду України Пилипчуку П.П .

Позивач вважає відмову відповідача в приватизації вищевказаної квартири неправомірною, оскільки ніким не оспорюється право Київського міського голови в рахунок ліміту Київської міської ради в межах своїх повноважень доручити заступнику голови Київської міської державної адміністрації - начальнику Головного управління житлового забезпечення передати квартиру Верховному Суду України для подальшого надання її позивачу як судді, який перебуває першим на черзі за списками суддів; проте, сама по собі така передача квартири не свідчить про її передачу на баланс Верховному Суду України.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.03.2023 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Печерської РДА, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити дії та призначено підготовче засідання у справі на 25.04.2023 року.

25.04.2023 року в підготовчому засіданні представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено переліки об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, в яких відсутній будинок АДРЕСА_3 . Рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 року № 359/9416 «Про внесення змін у додаток 6 до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» будинок АДРЕСА_3 не є комунальною власністю територіальної громади м. Києва. Зазначений будинок відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» як майно комунальної власності територіальної громади м. Києва не передавався до сфери управління Печерської РДА. Розпорядженням Печерської РДА від 24.11.2004 року № 1620 «Про надання житлової площі працівникам підприємств, установ та організацій Печерського району» затверджено спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету Верховного Суду України про надання позивачу трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , отже, Верховний Суд України, надаючи житлову площу, визнавав за собою повноваження з розпорядження спірною квартирою. Підприємство, організація або установа, у повному господарському віданні (оперативному управлінні) якого знаходиться житловий будинок АДРЕСА_3 , для приватизації квартир може створити власний орган приватизації державного житлового фонду згідно зі ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». З огляду на відсутність повноважень у Печерської РДА здійснювати приватизацію спірної квартири, відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.04.2023 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Печерської РДА, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити дії до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 31.05.2023 року.

У судовому засіданні представник позивача та третьої особи позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав, викладених у відзиві.

Вислухавши думку учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що згідно з копією Акту № 333 від 22.09.2004 року заступник голови Київської міської державної адміністрації - начальник Головного управління житлового забезпечення Голиця М.М. передав, а в.о. голови Верховного Суду України Пилипчук П.П. прийняв квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 190,27 кв. м, у рахунок ліміту Київської міської ради згідно з дорученням Київського міського голови від 21.09.2004 року № 24002; термін пред`явлення в квартирний відділ - 10 днів; відповідальні особи, що винні в несвоєчасному розподілі квартир, несуть матеріальну відповідальність за заподіяні житловим органам збитки.

Розпорядженням голови Печерської РДА від 24.11.2004 року № 1620 затверджено спільні рішення адміністрацій та профспілкових комітетів підприємств, установ та організацій Печерського району, зокрема, Верховного Суду України від 18.10.2004 року № 23 - одна родина, згідно з додатком 4.

Відповідно до додатку 4 до розпорядження голови Печерської РДА від 24.11.2004 року № 1620 спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету Верховного Суду України від 18.10.2004 року № 23 надається жила площа: гр. ОСОБА_2 на родину з трьох осіб, в т.ч.: він, дружина - ОСОБА_3 та мати - ОСОБА_6 , трикімнатна квартира АДРЕСА_2 із зняттям з квартирного обліку; жила площа надається згідно з дорученням Київського міського голови від 21.09.2004 року № 24002 (акт прийому-передачі площі від 22.09.2004 року № 333).

24.11.2004 року Печерською РДА видано ордер № 30791 серії Б на жиле приміщення ОСОБА_2 з сім`єю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 74,33 кв. м, яке складається з 3 кімнат в квартирі за адресою: АДРЕСА_6 . Ордер виданий на підставі розпорядження Печерської РДА від 24.11.2004 року № 1620.

Згідно з копією довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» відділення № 1 від 03.12.2008 року № 22 у квартирі за адресою: АДРЕСА_6 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію житлового фонду»: ОСОБА_2 (дата прописки у квартирі - 14.10.2008 року), ОСОБА_3 (дата прописки у квартирі - 14.10.2008 року).

Листами Печерської РДА від 17.08.2021 року № 105/01-1434/В-100, від 27.10.2021 року № 105-105/Я-583-1941 та від 08.12.2022 року № 105-105/Я-479-1449 за результатами розгляду заяви позивача щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 відмовлено у здійсненні її приватизації, оскільки зазначений житловий будинок не перебуває у повному господарському віданні або оперативному управлінні Печерської РДА.

Згідно з копією листа Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.10.2021 року № 056/93-5079 надати інформацію щодо надходження та подальшої передачі квартири АДРЕСА_1 немає можливості, оскільки всі документи (акти прийому-передачі житлової площі тощо) до 2011 року та справи (службова кореспонденція, звернення тощо) до 2016 року - знищені у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання.

Відповідно до копії листа Верховного Суду України від 11.08.2022 року № 16-173/0/8-22 квартира АДРЕСА_1 на баланс та у відання Верховного Суду України не передавалась. Зазначена квартира дійсно була передана за актом заступником голови Київської міської державної адміністрації - начальником Головного управління житлового забезпечення Голицею М.М. в.о. голови Верховного Суду України Пилипчуку П.П. , проте ця дія була направлена лише на виконання доручення Київського міського голови про виділення квартири саме ОСОБА_2 , а не комусь іншому. Отже, Верховний Суд України не міг і не може займатись приватизацією житлового фонду, а це повинна робити районна влада; приватизаційна комісія у Верховному Суді України ніколи не створювалась.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 4, 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Указані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За положеннями ч.ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За приписами ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У ст. 47 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

За положеннями ч. 3 ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно п. 11 ст. 8 цього Закону, спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно п. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

За положеннями ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до п.п. 4, 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз.

За змістом ч.ч. 7, 8 ст. 44 Закону України «Про статус суддів», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, не пізніш як через шість місяців після обрання суддя Конституційного Суду, Верховного Суду, вищого спеціалізованого суду, апеляційного та місцевого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири чи будинку або службовим житлом за місцем знаходження суду. Суддя має право на додаткову жилу площу відповідно до вимог статті 49 Житлового кодексу України.

За приписами ст. 49 ЖК України, понад норму жилої площі окремим категоріям громадян надається додаткова жила площа у вигляді кімнати або в розмірі десяти квадратних метрів. Громадянам, що хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, а також громадянам, яким ця площа необхідна за умовами і характером виконуваної роботи, розмір додаткової жилої площі може бути збільшено. Порядок і умови надання додаткової жилої площі та перелік категорій громадян, які мають право на її одержання, встановлюється законодавством України.

Відповідно до ст. 65-1 ЖК України, наймачі жилих приміщень у будинках державного або громадського житлового фонду можуть придбати займані ними приміщення у власність.

Згідно з ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

За положеннями п. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

За приписами п. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених законом.

Так, пунктом 2 ст. 2 цього Закону визначено, що не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 до квартир, які не є об`єктами приватизації на підставі ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не відноситься.

Згідно з п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396 (далі - Положення № 396), передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Умовою для проведення приватизації житла є обов`язкове постійне проживання осіб у житлі, яке підлягає приватизації.

При цьому, пунктами 18, 19 Положення № 396 передбачено, що факт постійного проживання особи в жилому приміщенні підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_6 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію житлового фонду»: ОСОБА_2 (дата прописки у квартирі - 14.10.2008 року), ОСОБА_3 (дата прописки у квартирі - 14.10.2008 року), що підтверджується копією довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» відділення № 1 від 03.12.2008 року № 22.

Пунктом 10 ч. 1 ст. 15 ЖК України визначено, що до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад у межах і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими актами законодавства України, на території району, міста, району в місті віднесено видачу ордерів на жилі приміщення.

За змістом ст. 58 ЖК України, ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення.

Відповідно до п.п. 69, 70, 72 розділу IV Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 року № 470, ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації.

З матеріалів справи вбачається, що 24.11.2004 року Печерською РДА видано ордер № 30791 серії Б на жиле приміщення ОСОБА_2 з сім`єю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 74,33 кв. м, яке складається з 3 кімнат в квартирі за адресою: АДРЕСА_6 . Ордер виданий на підставі розпорядження Печерської РДА від 24.11.2004 року № 1620.

Відповідно до п. 17 Положення № 396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

З огляду на зазначені норми права та встановлені обставини у справі, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у здійсненні приватизації займаної позивачем квартири за адресою: АДРЕСА_6 , є неправомірною, рішення про таку відмову прийнято всупереч вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та порушує право позивача на житло, закріплене Конституцією України, та право на приватизацію займаного позивачем житла, передбачене Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Посилання відповідача на те, що спірна квартира була передана Верховному Суду України, суд оцінює критично, оскільки як житловий будинок АДРЕСА_3 , так і квартира АДРЕСА_7 у цьому будинку на баланс та у відання Верховного Суду України не передавались; спірна квартира була передана за актом заступником голови Київської міської державної адміністрації - начальником Головного управління житлового забезпечення Голицею М.М. в.о. голови Верховного Суду України Пилипчуку П.П. на виконання доручення Київського міського голови від 21.09.2004 року № 24002 про виділення квартири саме позивачу в якості розподілу квартир в рахунок ліміту Київської міської ради, що підтверджується листом Верховного Суду України від 11.08.2022 року № 16-173/0/8-22 та Актом № 333 від 22.09.2004 року.

Суд враховує, що на час виникнення спірних правовідносин квартира АДРЕСА_1 відносилась до сфери управління Печерської РДА, оскільки саме Печерська РДА розпорядженням від 24.11.2004 року № 1620 надала житлову площу працівникам підприємств, установ та організацій Печерського району, у тому числі вказану квартиру - ОСОБА_2 на родину з 3 осіб та затвердила відповідне спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету Верховного Суду України. Також, на підставі свого розпорядження від 24.11.2004 року № 1620 Печерська РДА 24.11.2004 року видала ордер № 30791 серії Б на жиле приміщення ОСОБА_2 з сім`єю з 3 осіб на право зайняття спірної квартири.

Враховуючи, що позивач вселений у спірну квартиру на законних підставах, зареєстрований та постійно проживає у вказаній квартирі, незаконність його проживання ніким не спростована та не заперечувалась, відмова в приватизації займаного ним житла позбавляє його можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, враховуючи, що у нього є всі необхідні документи для проведення приватизації вищезазначеного житлового приміщення.

З моменту реєстрації позивача в спірній квартирі його право на користування житловим приміщенням ніким, в тому числі відповідачем, не оскаржувалось та доказів такого оскарження суду не надано. З позовними вимогами до суду про визнання позивача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відповідач не звертався.

Аналіз положень п. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у взаємозв`язку з п. 2 ст. 2 цього Закону свідчить про те, що перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а тому, з урахуванням встановлених обставин у справі, відмова відповідача у приватизації спірної квартири є неправомірною.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо зобов`язання здійснити приватизацію спірної квартири є доведеною, законною, обґрунтованою, а відтак підлягає задоволенню.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Суд враховує правові позиції Верховного Суду, висловлені в постанові від 12.03.2020 року у справі № 483/731/19, відповідно до яких Верховний Суд застосував такий спосіб захисту у справі про приватизацію квартири державного житлового фонду, як визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність квартиру державного житлового фонду з покладанням обов`язку на останнього оформити право власності на приміщення. При цьому у цій справі було зроблено правовий висновок, що не є належним способом захисту визнання права власності на квартиру. Тобто, суд не може визнати право власності, він може лише визнати безпідставною відмову і зобов`язати орган оформити цю приватизацію.

Суд враховує правові позиції Верховного Суду, висловлені в постанові від 08.06.2022 року у справі № 202/3820/19, у якій Верховний Суд вважав обґрунтованими вимоги про зобов`язання державного департаменту житлового господарства міської ради як органу приватизації державного житлового фонду провести приватизацію квартири. Тобто, був обраний спосіб захисту - зобов`язати провести приватизацію квартири. Про ефективність та належність визначеного позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі № 183/2859/16, від 19.06.2019 року у справі № 338/347/16-ц, від 30.09.2020 року у справі № 754/6918/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 200/18858/16-ц.

Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 20.06.2018 року у справі № 200/18858/16-ц. У цій справі було визнано неправомірною відмову департаменту житлового господарства міської ради у приватизації і зобов`язано департамент провести приватизацію квартири.

Тобто, судова практика передбачає такі способи захисту, які зводяться до визнання безпідставною відмови органу приватизації і зобов`язання органу приватизації здійснити приватизацію житла.

За таких обставин, з урахуванням вищезазначених норм права щодо можливості суду обрати спосіб захисту, який не суперечить закону відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України, з метою ефективного захисту прав позивача, враховуючи способи захисту цивільних прав, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у спосіб визнання неправомірною відмови (у формі листів-відповідей) відповідача у приватизації квартири та зобов`язання відповідача провести приватизацію спірної квартири позивачем відповідно до чинного законодавства.

Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 073,60 грн. за подання позову до суду, що підтверджується квитанцією № 13 від 03.03.2023 року.

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 073,60 грн. у відшкодування судових витрат.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 328, 345 Цивільного кодексу України, ст.ст. 9, 15, 49, 58, 65-1 Житлового кодексу України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за № 109/17404, ст.ст. 2, 4, 7, 11, 12, 13, 76-81, 89, 133, 258-259, 263-265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати відмову органів приватизації Печерської районної в м. Києві державної адміністрації у листах від 17.08.2021 року № 105/01-1434/В-100, від 27.10.2021 року № 105-105/Я-583-1941 та від 08.12.2022 року № 105-105/Я-479-1449 ОСОБА_2 в приватизації квартири АДРЕСА_1 неправомірною.

Зобов`язати Печерську районну в м. Києві державну адміністрацію провести приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 відповідно до чинного законодавства.

Стягнути з Печерської районної в м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_8 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Печерська районна в м. Києві державна адміністрація: 01010, м. Київ, вул. Омеляновича-Павленка, 15; .

Третя особа - ОСОБА_3 : АДРЕСА_8 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 09.06.2023 року.

Суддя Є.С. Хайнацький