Єдиний унікальний номер судової справи: 489/7113/21
Номер провадження: 22-ц/812/323/23 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю: представника позивача адвоката Рябець Г.Я., відповідача ОСОБА_1 його представника адвоката Кірюхіна О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Миколаїв», подану в його інтересах адвокатом Рябець Ганною Ярославівною

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2022 року, постановлену під головуванням судді Рум`янцевої Н.О. в приміщенні того ж суду по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Миколаїв» (надалі - ТОВ «Місто для людей Миколаїв») до ОСОБА_1 про стягнення боргу за надання послуги з управління багатоквартирним будинком, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2021 року ТОВ «Місто для людей Миколаїв»звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за надання послуги з управління багатоквартирним будинком.

Позов обґрунтовано тим, що згідно наказу Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради № 96 від 13.07.2018 та укладеного 16 липня 2018 року договору № 1/116, управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 було призначено ТОВ «Місто для людей Миколаїв», яке приступило до виконання своїх договірних зобов`язань з 01 вересня 2018 року з тарифом 5,94 грн. за 1 кв. м. на місяць загальної площі приміщення.

За рішенням загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 01 серпня 2019 року було укладено договір №СП 122 про надання послуги з управління з тарифом 4,13 грн. за 1 кв. метр на місяць загальної площі приміщення, який наданий час є чинним.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно власником нежитлового приміщення магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 .

У порушенням умов укладеного договору від 01 серпня 2019 року про надання послуги та вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ОСОБА_1 не виконує свої зобов`язання як співвласник багатоквартирного будинку, а саме не вносить плату за послугу з управління багатоквартирного будинку, у зв`язку з чим за період з 01 жовтня 2018 року по жовтень 2021 рік утворилась заборгованість на загальну суму 47 764,80 грн., яка в добровільному порядку не погашена.

Посилаючись на викладене, ТОВ «Місто для людей Миколаїв» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за послугу з управління багатоквартирним будинком у розмірі 47 764,80 грн., три відсотки річних у сумі 601,50 грн. та 863,30 грн. інфляційних витрат, а всього 49 229,60 грн. та судові витрати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2022 року провадження у справі за позовом ТОВ «Місто для людей Миколаїв» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за надання послуги з управління багатоквартирним будинком закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено позивачу право на звернення з позовом в порядку господарського судочинства, повернуто ТОВ «Місто для людей Миколаїв» сплачений судовий збір у розмірі 2 270 грн.

Ухвала суду мотивована тим, що спір про стягнення заборгованості по сплаті за послугу з управління багатоквартирним будинком, власником якого є фізична особа, яка здійснює у такому приміщенні підприємницьку діяльність як ФОП, яким є відповідач підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного суду від 21 серпня 2019 року справа №922/4239/16.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ТОВ «Місто для людей Миколаїв» через свого представника - адвоката Рябець Г.Я. звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків фактичним обставинам справи просило скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2022 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 не укладено договір з ТОВ «Місто для людей Миколаїв» про надання послуг з управління як з ФОП, а також не використовується ним в підприємницькій діяльності. До того ж судом не враховано позицію Верховного Суду у Постанові у справі №757/57731/18-ц від 12 грудня 2022 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду в повній мірі відповідає.

Статтями 124, 125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 42 Конституції України визначено, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Це ж право закріплене й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої, право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Частиною другою статті 50 ЦК України визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Статтею 1 ГК України визначено, що цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями (статті 2, 3 ГК України).

Отже, фізична особа, яка виявила бажання реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).

З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради № 96 від 13.07.2018року та укладеного 16 липня 2018 року договору № 1/116, управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 призначено ТОВ «Місто для людей Миколаїв», яке приступило до виконання своїх договірних зобов`язань з 01 вересня 2018 року з тарифом 5,94 грн. за 1 кв. м. на місяць загальної площі приміщення.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 10 червня 2021 року, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 22 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Літвінчук А.А., зареєстрованого в реєстрі № 373 (а.с.18-20)

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серії ААВ № 178282 від 22 лютого 2012 року та свідоцтва платника єдиного податку серії Б № 858461, ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем.

Видом господарської діяльності відповідно до свідоцтва платника єдиного податку ОСОБА_1 є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (68.20).

Відомостей про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Відповідно до договору № 01-03/2021 оренди нежитлового приміщення, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 01 березня 2021 року нежитлові приміщення магазину, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 перебувають в оренді (а.с.50-54).

Отже, належні на праві власності ОСОБА_1 вказані нежитлові приміщення використовуються ним як ФОП з метою здійснення ним господарської діяльності.

Предметом спору у справі є стягнення заборгованості по сплаті за послугу з управління багатоквартирним будинком, власником якого є фізична особи, яка здійснює у такому приміщенні підприємницьку діяльність як ФОП, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року справа №922/4239/16.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням установлених обставин, аналізуючи характер спірних правовідносин сторін, їх суб`єктний склад, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції. У зв`язку з цим, судом першої інстанцій правильно закрито провадження у даній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не використовує належні йому на праві власності нежитлові приміщення в підприємницькій діяльності не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання представника позивача в суді апеляційної інстанції на те, що в належних позивачу нежитлових приміщеннях на теперішній час розташований магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », з власником якого ОСОБА_1 договір не укладено, також не спростовують обставин щодо здійснення останнім господарської діяльності - надання в оренду нерухомого майна.

Доводи щодо неврахування судом першої інстанції позиції Верховного Суду у Постанові у справі №757/57731/18-ц від 12 грудня 2022 року також не можуть бути прийняті до уваги з огляду на те, що в цій справі встановлені інші обставини, а ніж у справі яка переглядається в апеляційній інстанції, тобто у даній справі.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права щодо визначення судової юрисдикції цієї справи. А модифікація позовних вимог, спеціально вжита для визначення спору до судів цивільної юрисдикції, є штучною і не змінює характеру господарських правовідносин між сторонами.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Пунктом першим частини першої статті 374, статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення, яким є також ухвала суду, без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не містять об`єктивних підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Миколаїв», подану в його інтересах адвокатом Рябець Ганною Ярославівною залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 30 березня 2023 року.