Справа № 465/4023/22 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/3089/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М. Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави в особі Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними діями та рішеннями посадових осіб органу державної влади.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що постановою інспектора УПП у Львівській області серії ЕАН №3918355 від 15.03.2021 року його визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 51,00 грн. Вказує, що відповідно до вищевказаної постанови, позивач, 15 березня 2021 року о 01.20 год. на проспекті В`ячеслава Чорновола, 44 у м. Львові, керував автомобілем Chevrolet Lacetti, номерний знак НОМЕР_1 , обладнаним засобами пасивної безпеки та був непристебнутий ременем безпеки, чим порушив вимоги п. 2.3.в ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП. Зазначає, що не погоджуючись з вказаною постановою, ним було подано скаргу начальнику УПП у Львівській області, однак таку залишено без задоволення, а постанову без змін. В подальшому він звернувся в суд з позовом про скасування постанови інспектора УПП у Львівській області серії ЕАН №3918355 від 15.03.2021 року. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 30.09.2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , після чого ним було подано апеляційну скаргу на вказане рішення. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2021 року рішення Залізничного районного суду м.Львова від 30.09.2021 року скасовано, визнано протиправною та скасовано постанову серії ЕАН №3918355 від 15.03.2021 року, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стверджує, що незаконними діями та рішеннями інспектора УПП у Львівській області Копак М.О. та начальника УПП у Львівській області Пилипенка Р.О. йому заподіяно матеріальну та моральну шкоду. Матеріальна шкода, на думку позивача, полягає у понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з підготовкою, поданням позову та його розглядом в адміністративній справі Крім того, позивачу завдано й моральної шкоди, яка полягає в тому, що протиправними діями та рішеннями було істотно змінено його звичний спосіб життя, принижено його честь та гідність, ділову репутацію. Вказує, що він є власником і керівником ВКПП «Віктуар», яке здійснює перевезення пасажирів на таксі та одночасно він виконує функції водія автомобіля таксі, однак змушений був витрачати велику кількість часу для здійснення свого захисту від незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв. Також зазначає, що для відновлення його репутації в середовищі його близьких та знайомих, серед його співробітників та колег, серед конкурентів, серед потенційних клієнтів йому необхідно прикласти багато зусиль і витратити багато часу та коштів.

З наведених підстав просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 3 000 гривень відшкодування матеріальної шкоди, 30 000 гривень відшкодування моральної шкоди, 5 000 гривень понесених ним судових витрат (витрати на професійну правничу допомогу).

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 20 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судовий збір залишено за рахунок держави.

Рішення суду оскаржила Державна казначейська служба України, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вказує, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у справі та може бути залучена до участі у справі лише в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Зазначає, що Державна казначейська служба України відповідно до наданих повноважень здійснює лише виконання рішень про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ та жодним чином не розпоряджається коштами. Вважає, що позивачем не доведено завдання йому моральних страждань та підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки саме позивач повинен довести не лише протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. На думку апелянта наявні в матеріалах справи докази не підтверджують сукупність необхідних складових для цивільно-правової відповідальності, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2022 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги Державної казначейської служби України на рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2022 року призначено на 15 год. 00 хв. 05 червня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 13 червня 2023 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 05 червня 2023 року, датою ухвалення постанови є саме 13 червня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Рішення суду оскаржується Державною казначейською службою України в частині задоволення, як вважає апелянт, позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, а відтак законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в іншій частині, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що незаконним провадженням у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП, за результатами якого на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає в душевних переживаннях, стражданнях, викликаних доведенням своєї невинуватості, відчуттям несправедливості, викликаних постановленням незаконної постанови про притягнення до відповідальності, витрачанням зусиль та часу на захист своїх прав і свобод.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 березня 2021 року поліцейським молодшим лейтенантом поліції УПП у Львівській області Копак Марією Олегівною винесено постанову серії ЕАН № 3918355 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 51 грн. по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Згідно вказаної постанови 15 березня 2021 року о 01.20 год. на проспекті В`ячеслава Чорновола, 44 у м. Львові ОСОБА_1 , керував автомобілем Chevrolet Lacetti, номерний знак НОМЕР_1 , обладнаним засобами пасивної безпеки та був непристебнутий ременем безпеки, чим порушив вимоги п. 2.3. в ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивачем ОСОБА_1 було подано скаргу начальнику УПП у Львівській області.

Рішенням №137 від 02.04.2021 року по скарзі на постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН №3918355 від 15.03.2021 року вищевказану постанову залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Рішенням Залізничного районного суду м. Льовова від 30 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення залишено без задоволення, постанову серії ЕАН № 3918355 від 15.03.2021 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену поліцейським молодшим лейтенантом поліції УПП уЛьвівській області Копак Марією Олегівною залишено без змін.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2021 року по справі №462/2712/21 скасовано та прийнято постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про скасування рішення задоволено частково, визнано протиправною та скасовано постанову серії ЕАН №3918355 від 15 березня 2021 та закрито справу про адміністративне правопорушення, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1135 грн.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат по справі № 462/2712/21 залишено без розгляду.

Згідно змісту вказаної постанови ухвалене судом рішення мотивоване тим, що до закінчення судових дебатів у справі не було подано ані доказів розміру судових витрат, ані заяви про те, що докази розміру судових витрат будуть надані після ухвалення судового рішення та протягом п`яти днів.

Окрім цього, ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 10.03.2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для подання доказів понесених судових витрат - відмовлено; заяву ОСОБА_1 про постановлення додаткового рішення про стягнення з Управління патрульної поліції у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань понесених ним судових витрат, а саме витрати на професійну правничу допомогу у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - залишено без розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтями 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Згідно ч. 3 статті 19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі.

Указане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВРу наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21) зазначено, що «у справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у вищезгаданій постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 19000сво18), апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічне твердження міститься у Постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі №726/837/20.

У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є незаконність дій посадової особи щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 544/964/18.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

З огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК Українипостановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2021 року визнано незаконність дій працівника поліції, пов`язаного з притягненням позивача до адміністративної відповідальності, за наслідками чого складену посадою особою постанову визнано протиправною та скасовано, закрито справу про адміністративне правопорушення.

У цьому контексті, здійснення провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, свідчить про незаконні дії посадової особи, яка ініціювала та здійснювала вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення накладеного штрафу.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача держави Україна, а відтак судом першої інстанції правомірно стягнуто на користь позивача 2000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди, оскільки, як встановлено судами, ОСОБА_1 був незаконно притягнутий до адміністративної відповідальності, працівником патрульної поліції на нього незаконно було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, у зв`язку з чим він змушений був звертатися до суду за захистом своїх прав, що свідчить про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві завданої моральної шкоди відповідно до вимог статей 23, 1174 ЦК України, пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не підтверджено належним чином завдання йому моральної шкоди є безпідставним, оскільки притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, у тому числі встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами. Ненадання суду працівниками поліції допустимих доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності, як і сам по собі факт закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу, свідчать про те, що особу притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини заподіювача шкоди.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про під ставність позовних вимог до держави Україна.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з позовними вимогами до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними діями та рішеннями посадових осіб органу державної влади, тобто, відповідачем зазначив державу Україна, позовних вимог ні до Державної казначейської служби України, ні до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області, як до відповідачів, не заявляв, у позовній заяві, їх, як відповідачів, не вказував.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначав, що підставою для відшкодування моральної шкоди є, зокрема його незаконне притягнення до адміністративної відповідальності, що призвело до порушення його прав.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним в частині задоволення судом позовних вимог до Державної казначейської служби України, апелянт звернувся з апеляційної скаргою, основними доводами якої є те, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у справі та може бути залучена до участі у справі лише як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки Державна казначейська служба України відповідно до наданих повноважень здійснює лише виконання рішень про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ та жодним чином не розпоряджається коштами.

Аналізуючи зміст резолютивної частини оскаржуваного рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2022 року у даній справі, колегія суддів приходить до висновку, що судом задоволено позов ОСОБА_1 саме до відповідача держави Україна, і що судом не ухвалювалось рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, оскільки позовні вимоги до Державної казначейської служби України, як до відповідача, позивачем ОСОБА_1 не заявлялись.

Задоволення судом першої інстанції позовних вимог ОСОБА_1 до держави Україна та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 2 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди та відмова в задоволенні решти позовних вимог, свідчить про те, що судом задоволено позовні вимоги до відповідача, яким є держава Україна, а щодо Державної казначейської служби України оскаржуване судове рішення судом не ухвалювалось.

Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.

Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Отже, у цій справі позов пред`явлений до держави Україна, яка і є належним відповідачем, і ОСОБА_1 пред`явив позов до держави Україна, а не до Державної казначейської служби, що спростовує доводи апелянта про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, яким, як вважає апелянт, є Державна казначейська служба України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 13 червня 2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк