Справа № 201/87/22
Провадження № 2/201/607/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

20 березня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

за участю представника позивача адвоката Муравського В.В.,

представника відповідачів адвоката Колошина В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, визнання права на предмет іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

23.12.2021р. (згідно накладної пошти а.с. 145 т. 1) ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, визнання права на предмет іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки, визначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Управління-службу у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради (а.с. 1- 16 т. 1).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 14.01.2022р. відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження, витребувано докази (а.с. 148 т. 1).

Ухвалою суду від 11.02.2022р. за клопотанням позивача витребувані докази, витребувано від відповідача ОСОБА_4 та у законного представника відповідачів ОСОБА_3 копії документів: акту від 07.09.2021р. про проведення інвентаризації квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; договору дарування, реєстраційний номер 613 від 05.06.2020р.; технічного паспорта, реєстраційний номер ТІ01:0039-0581-0877-7755 від 22.10.2021р.; технічного паспорта, реєстраційний номер ТІ01:0034-0838-0684-0168 від 22.10.2021р. Витребувано з Відділу реєстрації місця проживання управління Центру надання адміністративних послуг «Лівобережний» інформацію про осіб зареєстрованих (які проживають, перебувають) у квартирах номер АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 у формі довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Ухвалою судді від 18.02.2022р. за заявою позивача забезпечено позов шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартир: - АДРЕСА_4 , власник - ОСОБА_2 ; - АДРЕСА_5 , власник - ОСОБА_1 (а.с. 67 69 т. 2).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 04.06.2007р. між ЗАТ «Агробанк» і ОСОБА_6 укладено договір про надання кредитної лінії № 43.840.07.03 з лімітом кредитування 408 613,00 дол. США.

04.06.2007р. з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ «Агробанк» і ОСОБА_5 укладено іпотечний договір № 43.840.07.03.1, на підставі якого в іпотеку передано квартиру за адресою: АДРЕСА_6 .

У подальшому первісний кредитор змінився на ПАТ «Платинум банк».

У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором ПАТ «Платинум банк» 10.08.2012р. звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до іпотекодавця ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 201/405/2013), а також із позовом до ОСОБА_6 (справа № 175/3902/13-ц). Наслідком розгляду цих справ стало задоволення обох позовів та стягнення з боржників суми боргу і звернення стягнення на предмет іпотеки. Частково задоволено зустрічний позов у частині розірвання договору іпотеки та виключення запису про іпотеку з реєстру іпотек, в подальшому рішення в частині припинення іпотеки скасовано.

Проте, у проміжок часу між винесенням рішення суду першої інстанції та його скасуванням судом апеляційної інстанції, іпотекодавець ОСОБА_5 з метою ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань, звернення стягнення на предмет іпотеки внесла відомості про припинення іпотеки до відповідного реєстру, а в подальшому і відчужила квартиру третій особі.

В подальшому спірна квартира відчужувалась декілька разів, останнім власником квартири став ОСОБА_4 . У зв`язку із чим ПАТ «Платинум банк» у 2018 році звернувся вже до ОСОБА_4 із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 201/12349/18). У забезпеченні позову судом відмовлено, що потягло за собою відчуження ОСОБА_4 вказаної квартири за безвідплатним договором дарування від 05.06.2020р. на користь дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а в подальшому - поділу квартири та виділення з неї двох окремих об`єктів нерухомого майна.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2020р. у справі № 201/12349/18 замінено позивача ПАТ «Платинум Банк» на нового кредитора, правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал».

Позивач посилається на правові позиції Верховного Суду, за якими за наявності позову про стягнення боргу особа не може продавати (відчужувати) своє майно. Перехід права власності на будинок через декілька днів після відкриття провадження у справі про стягнення боргу свідчить про мету приховати це майно від майбутнього стягнення. Особа, яка відчужила майно на підставі договору купівлі-продажу після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами. Адже вчинив оспорюваний договір, який порушує майнові інтереси кредитора й направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Своєю чергою це свідчить про недійсність правочину та необхідність скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нього, оскільки оспорюваний договір не створив жодних юридичних наслідків. У результаті штучно створюваних перешкод у реалізації іпотекодержателем своїх прав, останній був позбавлений можливості реалізувати надане законом право на звернення стягнення на предмет іпотеки (концепція фраудаторного правочину до оплатного договору).

Із запровадженням ліквідаційної процедури Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Платинум Банк» відступив ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги за кредитним договором і договором іпотеки, а ухвалою суду від 09.12.2020р. замінено позивача у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки на ТОВ «Вердикт Капітал».

До цього часу записи про обтяження нерухомого майна іпотекою не поновлені, наслідком чого стало відчуження у процесі розгляду справи № 201/12349/18 предмета іпотеки за безвідплатним договором дарування близьким родичами іпотекодавця ОСОБА_4 та його подальший поділ між ОСОБА_1 і ОСОБА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира поділена між відповідачами і утворила два окремі об`єкти нерухомого майна: власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , власником квартири АДРЕСА_7 є ОСОБА_1 . Це також підтверджується актами інженера з інвентаризації нерухомого майна ФОП ОСОБА_7 від 07.09.2021р., технічними паспортами, інформаційними довідками.

Враховуючи те, що правочини щодо предмета іпотеки і поділ предмета іпотеки, вчинені без згоди іпотекодержателя, то в силу ст. 12 Закону України «Про іпотеку», позивач вважає, що договір дарування від 05.06.2020р. має бути визнаний судом недійсним.

Вважає, що єдиним можливим належним способом захисту порушених прав іпотекодержателя ТОВ «Вердикт Капітал» є визнання права на предмет іпотеки та звернення на нього стягнення. ТОВ «Вердикт Капітал» як новим іпотекодержателем, має всі права та обов`язки по іпотечному договору. Нерухоме майно не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки при його створенні використовувалася вже існуюча нерухомість та її функціональні елементи. Ураховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним відновленням прав кредитора є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї з умов надання (отримання) кредиту.

У разі відчуження іпотечного майна вимога іпотекодержателя має бути заявлена до особи, яка є власником такого майна на момент подання позову. Позивач навів з цього питання судову практику Верховного Суду.

Зазначив, що наявність заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором, який забезпечено предметом іпотеки, встановлена рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 175/3902/13-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Платинум Банк» заборгованість за договором про надання кредитної лінії № 43.840.07.03 від 04.06.2007р., яка складається із заборгованості по кредиту - 335 799,78 доларів СІП А та заборгованості за відсотками - 216 090,89 доларів США, що еквівалентно 15 038 082,54 грн.

Станом на 20.12.2021р. згідно інформації НБУ курс долара США до української гривні складає 27,2483 грн., у зв`язку із чим розмір заборгованості, становить 551 890,67 дол. США. * 27,2483 грн. = 15 038 082,54 грн. Вартість предмета іпотеки згідно Звітів про оцінку нерухомого майна від 07.12.2021р. складає: квартира АДРЕСА_1 - 1 002 910,00 грн., квартира АДРЕСА_7 - 996 516,00 грн., всього 1 999 426, 00 грн.

Зауважив, що після передачі ОСОБА_5 нерухомого майна в іпотеку воно декілька разів відчужене без згоди іпотекодержателя, після чого розділене на два окремі об`єкти. Оскільки правочини щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна без згоди іпотекодержателя є недійсним, то усі наступні правочини, щодо такого майна є недійсними в силу закону, тобто нікчемними (ст. 12 Закону України «Про іпотеку»), тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемні правочини в силу недійсності не несуть жодних правових наслідків з моменту їх вчинення як для сторін цих правочинів, так і для будь-яких інших осіб.

Позивач також зазначив, що заявляє окрему позовну вимогу про визнання нікчемного правочину - договору дарування від 05.06.2020р., що пов`язаний із відчуженням предмета іпотеки недійсним в силу ст. 12 Закону України «Про іпотеку». Просив врахувати правові позиції з даного питання, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019р. у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).

На підставі викладеного просив:

визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 05.06.2020р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , пов`язаний із відчуженням квартири номер АДРЕСА_8 ;

скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна квартири АДРЕСА_9 , власниками яких є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які були утворені в результаті незаконного поділу предмета іпотеки;

визнати за іпотекодержателем ТОВ «Вердикт капітал» право на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_8 , іпотекодавцем якого єявляється ОСОБА_4 ;

в рахунок погашення забезпеченої предметом іпотеки заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором, яка встановлена рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 175/3902/13-ц звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_8 та іпотекодавцем якого являється ОСОБА_4 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Також просив компенсувати судові витрати по справі.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав. 28.01.2022р. представник відповідача адвокат Воронцова В.В. (діє на підставі ордеру від 27.01.2022р. а.с. 161 т. 1) надала відзив на позовну заяву (а.с. 150-156 т. 1), у якому зазначила, що спір між тими ж особами з тим самим предметом і з тих самих підстав вже розглянутий судом. ПАТ «Платинум Банк» 10.08.2012р. зверталося до суду із позовом до іпотекодавця ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 201/405/2013), а також із позовом до ОСОБА_6 (справа № 175/3902/13-ц) про стягнення заборгованості, вимоги задоволені. Тому позивач не має права вдруге звертатися з аналогічним позовом. ПАТ «Платинум Банк» рішення суду по справі № 201/405/2013 свого часу не пред`явив його до виконання, не звернув стягнення на предмет іпотеки, тобто не скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, позивачем не зазначено про інші судові рішення і обставини.

Так, іпотечний договір № 43.840.07.03.1 від 04.06.2007р. визнано припиненим, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2011р. по справі № 2-6866/11, яким задоволено частково вимоги ЗАТ «Агробанк», ОСОБА_8 про визнання договорів іпотеки припиненими та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано іпотечний договір № 43.840.07.03.1, укладений 04.06.2007р. між ОСОБА_5 і ЗАТ «Агробанк» таким, що припинив свою дію». Тобто, з 01.11.2011р. іпотечний договір припинено.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_5 не мала права відчужувати квартиру, з огляду на перегляд судом апеляційної інстанції рішення по справі №175/3902/13-ц, є неправомірним, адже ще у 2011 році у справі № 2-6866/11 суд дійшов висновку про припинення договору. Тільки 28.03.2012р. вказане рішення суду було скасоване. Тобто до 28.03.2012р. іпотеки не існувало на підставі рішення суду.

Згідно із п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021р. у справі № 922/2416/17 за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Реалізація майна відбулась на час, коли рішення суду першої про припинення договору іпотеки було чинне, а реалізація майна відбулась за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2013р. по справі № 200/6935/13-ц відмовлено в повороті виконання рішення.

Право (так само як і дискреційність у здійсненні такого права на власний розсуд, в порядку визначеному законодавством) на виконання рішення суду знаходилось у компетенції ПАТ «Платинум Банк». Правові наслідки, зумовлені зволіканням у здійсненні власних прав не можуть бути покладені на третіх осіб, що не мали впливу на вказані дїі чи бездіяльність банку.

Таким чином, договір іпотеки на теперішній час не поновлений, поворот рішення суду не здійснено, іпотека - відсутня. З фактичних обставин справи не вбачається абияких фактів протиправної та/або недобросовісної поведінки відповідача, внаслідок якої могли б бути порушені права позивача, що надавало б останньому право на судових захист в межах заявлених ним позовних вимог, а доводи позивача не підтверджуються належними та допустимими доказами. Просила відмовити у задоволенні позову.

28.01.2022р. представник відповідача адвокат Воронцова В.В. надала заяву про застосування трирічного строку позовної давності (а.с. 180 183 т. 1), у якій вказала, що іпотечний договір № 43.840.07.03.1 від 04.06.2007р. визнано припиненим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2011р. по справі № 2- 6866/11, тобто, саме з 02.11.2011р., право банку було порушене.

19.08.2013р. Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області відкрито провадження по цивільній справі № 175/3902/13-ц за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості. Тобто, з 19.08.2013р. банк знав про своє порушене право та міг заявляти позов про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Всі дії, вчинені першим власником є обов`язковими для наступних.

Пред`явлення банком позову про стягнення заборгованості 19.08.2013р. призвело до переривання перебігу позовної давності лише до вимоги про стягнення боргу, однак перебіг позовної давності за позовною вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки не переривався, розпочався з 19.08.2013р. та сплив у 19.08.2016р. ТОВ «Вердикт Капітал» з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки звернулося до суду лише 23.12.2021р. року, тобто зі спливом трирічної позовної давності. Просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до позовної заяви та відмовити у задоволенні позову.

Позивач 08.02.2022р. надав відповідь на відзив (а.с. 184 - 186 т. 1), у якому наполягав на задоволенні позову. Не погодився із позицією відповідача про те, що Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у справі № 201/405/13-ц розглянутий аналогічний спір про звернення стягнення на предмет іпотеки. Учасники справи, предмет розгляду не є тотожними. Із цим позовом позивач звернувся лише через недобросовісні дії відповідачів і третіх осіб, зловмисна домовленість яких призвела до зміни іпотекодавця, без згоди іпотекодержателя та неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотечний договір від 04.06.2007р. визнано припиненим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2011р. по справі № 2-6866/11. Проте це рішення 28.03.2012р. скасовано, а ухвалою від 07.05.2012р. позов до ЗАТ «Агробанк» про визнання договорів іпотеки припиненими та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду, що підтверджується ухвалою Апеляційний суд Дніпропетровської області від 19.11.2012р. у справі № 403/10040/12.

За даними ресурсу судова влада спірна квартира є предметом спору з 2011 року, про що достеменно відомо відповідачам, які в черговий раз здійснили її відчуженим і поділ у період наявності щодо неї судового спору. У ситуації, що склалась є вихід за рамки цивільно-правових відносин добросовісних учасників та наявність кримінально-правової складової, адже дії учасників процесу призводять до безпідставного збагачення, за рахунок кредитора, що є неприпустимим. Очевидно, що укладення правочину в період існування боргу та відповідного права свідчить про недобросовісність учасників процесу, що підведено рядом правових позицій Верховного Суду, зокрема, постановою від 16.06.2021р. (перехід права власності на будинок після відкриття провадження у справі про стягнення боргу свідчить про мету приховати це майно від майбутнього стягнення), постановою від 11.11.2019р. у справі № 756/15538/15-ц (іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду, має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а також рішенням Конституційного Суду України від 14.07.2020р. № 8-р/2020.

Представник відповідача - ОСОБА_4 - адвокат Колошин В.П. (діє на підставі ордеру від 27.01.2022р. а.с. 161 т. 1) надав додаткові пояснення по справі (а.с. 165 166 т. 2), у яких звернув увагу на постанову Верховного Суду від 16.02.2022р. у справі № 686/15301/15-ц, за якою вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. Просив врахувати пояснення при розгляді справи.

Позивач надав відповідь на заяву про застосування строків позовної давності та додаткові письмові пояснення (а.с. 185 186 т. 2), у якій зазначив, що первісний кредитор і новий (позивач) неодноразово звертались до судів із позовам про стягнення заборгованості та звернення стягнення на іпотечне майно, проте недобросовісні дії спочатку первісного іпотекодавця ОСОБА_5 , а згодом ОСОБА_4 призвели до того, що іпотекодержателі були змушені неодноразово звертатись із такими позовами з 2013 року, про що свідчить хронологія спорів. Право вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_1 виникло після переходу до них права власності на спірну квартиру у 2020 році, тому позивач не пропустив строки позовної давності.

27.10.2022р. представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_1 адвокат Колошин В.П. надав заперечення на вказану відповідь позивача (а.с. 197 198 т. 1), у яких наполягав на пропущенні строку позовної давності навіть з урахуванням його переривання у зв`язку із поданням кредиторами позовів у серпні 2012 року, листопаді 2018 року та січні 2022 року.

Представник позивача адвокат Муравський В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_1 адвокат Колошин В.П. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував просив відмовити, застосувати строки позовної давності.

Інші учасники справи відповідач ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Управління служба у справах дітей Соборної районної ради у м. Дніпрі ради в судові засідання не з`явилися, про дату, місце і час розгляду справи судом повідомлялися неодноразово належним чином, про що наявні докази у матеріалах справи (а.с. 204-207, т. 1, 105-110, 136 142, 175 177, т. 2, а.с. 10, 11, 28-30 т. 3).

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Встановлено (перевірено за даними ЄДРСР), що 04.06.2007р. між ОСОБА_6 і ЗАТ «Агробанк», правонаступником якого є ЗАТ «Хоум Кредіт Банк», правонаступником якого є ВАТ «Хоум Кредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Хоум Кредит Банк» укладено договір про надання кредитної лінії № 43.840.07.03.

06.06.2007р. ОСОБА_6 звернувся до банку з заявою про отримання ним суми кредиту у розмірі 408613,00 доларів США, копія якої знаходиться в матеріалах справи.

31.12.2009р. між ОСОБА_6 та ВАТ «Хоум Кредит Банк» укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання кредитної лінії № 43.840.07.03 від 04.06.2007р.

12.07.2011р. між ПАТ «Хоум Кредит Банк» та ПАТ «Платинум Банк» укладено договір відступлення права вимоги № 20110712/1-Г, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору всі свої права вимоги за кредитними договорами згідно переліку, наведеному у додатку № 1 до договору, зокрема право вимоги за кредитним договором та додатковою угодою № 1 до кредитного договору.

04.06.2007р. в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_5 та ЗАТ «Агробанк», правонаступником якого ЗАТ «Хоум Кредіт Банк», правонаступником якого є ВАТ «Хоум Кредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Хоум Кредит Банк» укладено іпотечний договір № 43.840.07.03.1, посвідчений 04.06.2007р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. за реєстровим номером 96.

01.02.2010р. між відповідачем та ВАТ «ХК Банк» укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до іпотечного договору № 43.840.07.03.1 від 04 червня 2007 року, відповідно до договору про внесення змін до іпотечного договору п. 1.1 іпотечного договору було приведено у відповідності із кредитним договором, зміненим додатковою угодою № 1.

У провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебувала справа № 175/3902/13-ц за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, ПАТ «Банк Восток» про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ПАТ «Платинум Банк», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, ОСОБА_5 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним та виключення майна з державного реєстру іпотек та за самостійними вимогами третьої особи ОСОБА_5 до ПАТ «Платинум Банк», третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна про розірвання договорів поруки та іпотеки, виключення майна з державного реєстру іпотек.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2013р. у справі № 175/3902/13-ц позовну заяву ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, ПАТ «Банк Восток», про стягнення заборгованості задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Платинум Банк» суму заборгованості 4909558,22 грн. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_6 до ПАТ «Платинум Банк» про визнання договору відступлення права вимоги недійсним та виключення майна з державного реєстру іпотек відмовлено.

Заяву третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 до ПАТ «Платинум Банк» про виключення майна з державного реєстру іпотек задовольнити частково. Визнано іпотечний договір № 43.840.07.03.1 від 04.06.2007 року розірваним. Визнано договір поруки № 43.840.07.03.2 від 04.06.2007 року розірваним. Визнано зобов`язання які випливають з іпотечного договору № 43.840.07.03.1 від 04.06.2007 року та договору поруки № 43.840.07.03.2 від 04.06.2007 року припиненими з часу розірвання. Виключено запис про іпотеку, зареєстрований за № 11925032 від 05.12.2001 року з Державного реєстру іпотек стосовно квартири АДРЕСА_10 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2013р. у справі № 201/405/13-ц за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_5 , третя особа на боці відповідача - ОСОБА_6 , звернуте стягнення на предмет іпотеки, а саме, на квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею, - 218,9 кв.м., житловою площею, 130,7 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_5 , в рахунок погашення заборгованості за договором про надання кредитної лінії від 04.06.2007 року № 43.840.07.03 у сумі 7641487,14 гривень, зазначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів з продажу вищевказаної квартири.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.03.2014р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2013р. доповнене, вказавши початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації 2 784 850 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 17.09.2014р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2013р., рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.03.2014р., ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.06.2014р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

02.10.2014р. справу повернуто до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 08.10.2014р. справу прийнято до свого провадження.

За клопотанням представника ПАТ «Платинум Банк» від 03.12.2014р. судом ухвалою від 17.03.2015р. замінено сторону відповідача ОСОБА_5 на ОСОБА_9 , а також по справі залучено ще одну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, а саме ОСОБА_10 .

Рішенням Жовтневого районного суду см. Дніпропетровська від 15.05.2015р. у справі № 201/405/2013р. у задоволені позовних вимог ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_9 (треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_10 ) про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Остаточним рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.08.2015р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2015р. скасовано, позов ПАТ «Платинум Банк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ПАТ «Платинум Банк» за кредитним договором №43.840.07.03 від 04 червня 2007 року у розмірі 7 641 487,14 грн., що складається з заборгованості за кредитом 2 684 047,64 грн.; за відсотками 1 248 340,43 грн. та пені 3 573 556,17 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_10 , що належала ОСОБА_9 . Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів. Початкову ціну квартири для її реалізації визначити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Рішення апеляційного суду у справі № 201/405/13-ц мотивоване тим, що закінчення строку дії договору (03.06.2014р.) не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4 ст.631 ЦК України). Судом у цій справі було встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2013р. визнано розірваним іпотечний договір, укладений 04.06.2007р. між ЗАТ «Агробанк» і ОСОБА_5 та виключено запис про іпотеку спірної квартири з Державного реєстру іпотек. Вказане рішення було виконано. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.02.2014р. зазначене рішення скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про розірвання іпотечного договору та виключення майна з реєстру обтяжень.

Оскільки перехід права власності на спірну квартиру від ОСОБА_5 до ОСОБА_9 мав місце 23.11.2013р., тобто під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на цю квартиру, то стаття 23 Закону України «Про іпотеку» підлягає застосуванню до спірних правовідносин (в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки).

Суд дійшов висновку, що з огляду на положення норм ст.ст. 23, 26 Закону іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Ухвалення судом рішення про визнання іпотечного договору розірваним, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. Тому вимоги «Платинум Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки були задоволені.

Також встановлено за даними ЄДРСР, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2011 року та додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2011 року позовні вимоги ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ЗАТ «Агробанк», ОСОБА_8 про визнання договору іпотеки №43.840.07.03.1 від 04.06.2007 року, укладеного між ЗАТ «Агробанк» та ОСОБА_5 припиненими та зобов`язання зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме на квартиру АДРЕСА_10 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.03.2012 року заочне рішення від 01.11.2011 року та додаткове рішення від 26.12.2011 року було скасовано та призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні від 28.03.2012 року на місці задоволено заяву ПАТ «Платинум Банк» про заміну сторони з ЗАТ «Агробанк» на ПАТ «Платинум Банк».

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2012 року позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ЗАТ «Агробанк», ОСОБА_8 про визнання договорів іпотеки припиненими та зобов`язання вчинити певні дії, було залишено без розгляду.

Також установлено з ЄДРСР, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.05.2022р. за апеляційною скаргою ОСОБА_5 ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.03.2021р. скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про видачу дублікату виконавчого листа № 175/3902/13-ц та поновлення строку пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа відмовлено.

Як видно зі змісту вказаної ухвали суду апеляційної інстанції, встановлено, що 12 липня 2011 року між ПАТ «Банк Восток» та ПАТ «Платинум Банк» укладено договір відступлення права вимоги №20110712/1-Г, згідно якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор прийняв право вимоги за кредитним договором №43.840.07.03 від 04 червня 2007 року, укладеним між ОСОБА_6 та ЗАТ «Агробанк».

У грудні 2011 року ПАТ «Платинум Банк» звернувсь до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_6 заборгованість за договором про надання кредитної лінії № 43.840.07.03 від 04 червня 2007 року, станом на 15 грудня 2011 року, в розмірі 3 657 084, 77 грн., з яких заборгованість: за кредитом - 335 799,78 доларів США, за відсотками - 121 913,68 доларів США, пенею за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за період з 12 липня 2011 року по 15 грудня 2011 року - 1 197 909,63 грн.

18 липня 2012 року до суду із зустрічними вимогами звернувся ОСОБА_6 та просив суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги № 20110712/1-Г від 20 липня 2011 року, укладений між ПАТ «Банк Восток» та ПАТ «Платинум Банк», з моменту його укладання, а також виключити запис про іпотеку, зареєстрований за № 11925032 від 05 грудня 2011 року з Державного реєстру іпотек щодо квартири АДРЕСА_10 , посилаючись на те, що банк не повідомив його про заміну кредитора у зобов`язанні, що призвело до порушення його законних прав та інтересів.

18 липня 2012 року, до суду із заявою звернулася ОСОБА_5 , яка просила залучити її до участі у справі у якості третьої особи за позовом ОСОБА_6 та заявила самостійні вимоги про виключення запису про іпотеку, зареєстрованого за № 11925032 від 05 грудня 2011 року з Державного реєстру іпотек, оскільки банк не повідомив її про заміну кредитора у зобов`язанні, вважає, що її інтереси, як власника спірної квартири були порушені.

Ухвалами суду першої інстанції від 24 жовтня 2012 року зазначені позови об`єднані в одне провадження.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2012 року в задоволенні позову ПАТ «Платинум Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним та виключення майна з державного реєстру іпотек задоволено частково, визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 12 липня 2011 року № 20110712/1-г, укладений між ПАТ «Банк Восток» та ПАТ «Платинум Банк» в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ; в іншій частині позову відмовлено. У задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 про виключення майна з державного реєстру іпотек - відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2013 року рішення районного суду було скасовано, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Платинум Банк» заборгованість за договором про надання кредитної лінії № 43.840.07.03 від 04 червня 2007 року у розмірі 3 657 084, 77 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 та вимог третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 - відмовлено.

За касаційною скаргою ОСОБА_5 рішення районного суду від 13 грудня 2012 року та рішення апеляційного суду від 28 березня 2013 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року були скасовані і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи, ПАТ «Платинум Банк» звернувся до суду з клопотанням про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_5 , яке ухвалою суду від 30 вересня 2012 року було задоволено.

04 жовтня 2013 року ПАТ «Платинум Банк» подав до суду заяву про збільшення позовних вимог й просив стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором, станом на 25 вересня 2013 року, в сумі 9 819 116,43 грн.

20 жовтня 2013 року третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_5 звернулась до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій, посилаючись на положення ст.ст. 651, 653 ЦК України, просила визнати розірваними іпотечний договір № 43.840.07.04.1 від 04 червня 2007 року та договір поруки № 43.840.07.03.2 від цієї ж дати, а також визнати зобов`язання, які випливають із цих договорів припиненими з часу розірвання.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2013 року, описки в якому виправлено ухвалами суду від 08.11.2013 року та 29.11.2013 року, позов ПАТ Платинум Банк про стягнення заборгованості задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ Платинум Банк суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 9 819 116,43 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним та виключення майна з державного реєстру іпотек відмовлено.

Заяву третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 задоволено частково; визнано розірваними іпотечний договір № 43.840.07.03.1 від 04 червня 2007 року та договір поруки № 43.840.07.03.2 від 04 червня 2007 року; зобов`язання, які випливають із договорів іпотеки та поруки визнано припиненими з часу розірвання; виключено запис про іпотеку, зареєстрований за № 11925032 від 05 грудня 2011 року з Державного реєстру іпотек щодо квартири АДРЕСА_10 . В іншій частині відмовлено. Вирішено питання по судовим витратам.

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2014 року доповнена мотивувальна та резолютивна частини основного рішення від 08 листопада 2013 року із зазначенням усіх складових заборгованості за кредитним договором.

10 лютого 2014 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ПАТ Платинум Банк задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 заборгованість за договором про надання кредитної лінії № 43.840.07.03 від 04 червня 2007 року станом на 25 вересня 2013 року, яка складається із заборгованості по кредиту 335 799, 78 доларів США, що еквівалентно 2 684 047,64 грн.; заборгованості за відсотками 216 090,89 доларів США, що еквівалентно 1 727 214,48 грн.

В позові ПАТ Платинум Банк до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по комісії, пені за несвоєчасне повернення кредиту відмовлено. В задоволенні позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 до ПАТ Платинум Банк про розірвання договору поруки № 43.840.07.03.2 від 04 червня 2007 року та іпотечного договору № 43.840.07.03.1 від 04 червня 2007 року, виключення майна з державного реєстру іпотек відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

01 жовтня 2014 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області заяву Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про поворот виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2013 року проголошеного за результатами розгляду цивільної справи № 175/3902/13-ц за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ПАТ «Платинум Банк», треті особи: Приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Вдовіна Л.Л., ОСОБА_5 , ПАТ «Банк Восток» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги недійсним, та виключення майна з Державного реєстру іпотек, за самостійними вимогами третьої особи ОСОБА_5 до ПАТ «Платинум Банк», треті особи: Приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Вдовіна Л.Л. про виключення майна з Державного реєстру іпотек задоволено. Допущено поворот виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2013 року. Зобов`язано Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області поновити запис про обтяження нерухомого майна іпотекою що був зареєстрований приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. в реєстрі іпотек за № 11925032 від 05.12.2011 року, стосовно квартири АДРЕСА_10 , що є предметом іпотеки згідно Іпотечного договору № 43.840.07.03.1 від 04.06.2007 року.

04 березня 2015 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу Дніпропетровського міського управління юстиції в особі відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровсьго міського управління юстиції задоволено, ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.10.2014 року скасовано та передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

07 травня 2015 року ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України касаційну скаргу ПАТ Платинум Банк відхилено, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.03.2015 року залишено без змін.

29 травня 2015 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області відновлено провадження у заяві ПАТ Платинум Банк про поворот виконання рішення по цивільній справі № 175/3902/13-ц за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ПАТ «Платинум Банк», треті особи: Приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Вдовіна Л.Л., ОСОБА_5 , ПАТ «Банк Восток» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги недійсним, та виключення майна з Державного реєстру іпотек, за самостійними вимогами третьої особи ОСОБА_5 до ПАТ «Платинум Банк», треті особи: Приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Вдовіна Л.Л. про виключення майна з Державного реєстру іпотек.

18 червня 2015 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у задоволені заяви ПАТ «Платинум Банк» про поворот виконання рішення відмовлено.

25 квітня 2016 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області відмовлено в задоволені заяви ПАТ «Платинум Банк» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання.

19 жовтня 2016 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ПАТ «Платинум Банк» задоволено частково, ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 25 квітня 2016 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

24 листопада 2016 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області поновлено строк пред`явлення виконавчих документів до виконання, а саме: виконавчих листів № 175/3902/13-ц виданих на виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року по цивільній справі за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Вдовіна Л.Л., ПАТ Банк Восток про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ПАТ «Платинум Банк», треті особи: Приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Вдовіна Л.Л., ОСОБА_5 , про визнання договору відступлення права вимоги недійсним, виключенням майна з державного реєстру іпотек та за самостійними вимогами третьої особи ОСОБА_5 до ПАТ «Платинум Банк», третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Вдовіна Л.Л. про розірвання договорів поруки та іпотеки, виключення майна з державного реєстру іпотек про солідарне стянення з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Платинум Банк» заборгованості за договором про надання кредитної лінії № 43.840.07.03 від 07 червня 2007 року станом на 25 вересня 2013 року, яка складається із заборгованості по кредиту 335 799, 78 доларів США, що еквівалентно 2 684 047,64 грн.; заборгованості за відсотками 216 090,89 доларів США, що еквівалентно 1 727 214,48 грн.

02 листопада 2020 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області змінено стягувача ПАТ «Платинум Банк» на правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал».

Задовольняючи заяву ТОВ Вердикт Капітал про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2013р. суду станом на сьогоднішній день залишається не виконаним, боржники не погашають заборгованість та ухиляються від самостійного виконання рішення суду.

Проте (як зазначено вище), постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.05.2022р. за апеляційною скаргою ОСОБА_5 ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.03.2021р. скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про видачу дублікату виконавчого листа № 175/3902/13-ц та поновлення строку пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа відмовлено, оскільки згідно положень закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV виконавчий лист мав бути пред`явлений до виконання до 25.11.2014 року, після поновлення строку пред`явлення виконавчих документів до виконання: виконавчих листів № 175/3902/13-ц, виданих на виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.02.2014р., стягувач ПАТ «Платинум Банк» протягом тривалого часу, до заміни на правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал», яке відбулося 02.11.2020р. не реалізовував свої процесуальні права на примусова виконання рішення суду, не оскаржував дії чи бездіяльність державного виконавця, не звертався до суду з клопотанням про видачу дубліката виконавчого листа до спливу строку на його пред`явлення до виконання.

Постанова Дніпровського апеляційного суду від 26.05.2022р. не оскаржена.

Відтак, як встановлено судом, остаточним рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.08.2015р., яке набрало законної сили, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ПАТ «Платинум Банк» за кредитним договором №43.840.07.03 від 04.06.2007р. у розмірі 7 641 487,14 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_10 , що належала ОСОБА_9 .

Позивач вказує, що із запровадженням ліквідаційної процедури ПАТ «Платинум Банк» відступив ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги за кредитним договором і договором іпотеки, а ухвалою суду від 09.12.2020р. у справі № 201/12349/18 замінено позивача, а саме, замість ПАТ «Платинум Банк» залучено в якості позивача ТОВ «Вердикт Капітал».

Судом встановлено, що за даними ЄДРСР, у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська дійсно перебувала справа № 201/12349/18. У цій справі ПАТ «Платинум Банк» 13.11.2018р. звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації майна та стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися.

Як вказує позивач, у цій справі (№ 201/12349/18) у забезпеченні позову судом відмовлено, що потягло за собою відчуження ОСОБА_4 вказаної квартири за безвідплатним договором дарування від 05.06.2020р., на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а в подальшому - до поділу квартири та виділення з неї двох окремих об`єктів нерухомого майна.

Позивач вказуючи, що ухвалою суду від 09.12.2020р. у справі № 201/12349/18 замінено позивача та замість ПАТ «Платинум Банк» залучено в якості позивача нового кредитора, правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал», надав копію цієї ухвали (а.с. 24 т. 1).

Однак судом перевірено за даними ЄДРСР, що постановою Верховного Суду від 17.08.2022р. ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2020р. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27.10.2021р. скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того, ухвалою суду від 22.12.2022р. за новою заявою ТОВ «Вердикт Капітал» про заміну позивача у даній справі на ТОВ «Вердикт Капітал», останньому відмовлено у задоволенні цієї заяви.

І ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2022р у справі № 201/12349/18 позов ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення судових витрат залишено без розгляду.

Ухвала оскаржена до Дніпровського апеляційного суду, аде по суті не розглянута.

Отже, ТОВ «Вердикт Капітал» не замінений на позивача у цій справі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.05.2022р. у задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про видачу дублікату виконавчого листа № 175/3902/13-ц та поновлення строку пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа відмовлено (щодо виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.2.2014р. за позовом ПАТ «Платинум Банк» про солідарне стягнення з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 заборгованості за договором про надання кредитної лінії № 43.840.07.03 від 04.06.2007р.).

04.09.2020р. між АТ «Платинум Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладений договір № 401/1 купівлі-продажу майнових прав за забезпеченням, відповідно до якого ПАТ «Платинум Банк» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості, в тому числі за договорами забезпечення виконання зобов`язання (договором іпотеки), що виникло за кредитним договором № 43.840.07.03 від 04.06.2007р.

Отже, на момент правонаступництва (02.11.2020р.) існувало остаточне рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.08.2015р. у справі № 201/405/13-ц, яке набрало законної сили, яким у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ПАТ «Платинум Банк» за кредитним договором №43.840.07.03 від 04 червня 2007 року у розмірі 7 641 487,14 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2020р. у справі № 201/405/13-ц в задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про заміну стягувача у виконавчих листах, виданих по цивільній справі за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_9 (треті особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_10 ) про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.

Водночас, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.07.2021р. у справі № 201/405/13-ц за заявою ТОВ «Вердикт Капітал» замінено сторону стягувача у виконавчих листах, виданих по вказаній цивільній справі про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач вказує, що на сьогоднішній день записи про обтяження нерухомого майна іпотекою поновлені не були, наслідком чого стало відчуження у процесі розгляду справи № 201/12349/18 предмета іпотеки за безвідплатним договором дарування близьким родичами іпотекодавця ОСОБА_4 та його подальший поділ між ОСОБА_1 і ОСОБА_1 .

Підставою визнання договору дарування від 05.06.2020р. позивач зазначає, що він укладений з метою уникнення виконання зобов`язань іподекодавцем за кредитним договором і договором іпотеки. Посилається на відповідну практику Верховного Суду щодо переходу права власності через 8 днів після відкриття провадження, що свідчить про мету приховати майно від майбутнього стягнення, особа, яка відчужила майно після пред`явлення позову про стягнення заборгованості діяла недобросовісно та зловживала своїми правами. Означене, на думку позивача, зумовлює недійсність правочину. Позивач вважає, що у результаті штучно створюваних перешкод у реалізації іпотекодержателем своїх прав, останній був позбавлений можливості реалізувати право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач пов`язує відчуження у процесі розгляду справи № 201/12349/18 предмета іпотеки із відсутністю записів про іпотеку. Потім вказує, що означене призвело до можливості укладення ОСОБА_4 договору дарування майна на користь близьких родичів і поділу між останніми. Отже, позивач вважає, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним правочином (правочин, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019р. у справі № 369/11268/16-ц фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (ч. 4 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження»). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Отже, закон не виключає визнання недійсним правочину, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника і пов`язаного із зловживанням правом, на підставі загальних засад цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020р. в справі №761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення ст. 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Такий правочин завжди укладається умисно. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (продавець), у відношенні якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та проти якого розпочате виконавче провадження по його стягненню і який відчужує майно на підставі оплатного договору купівлі-продажу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Такі правові висновки містяться у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №369/11268/16-ц, а також ряді інших постанов Верховного Суду.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 05.07.2018р. у справі № 922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.

У постанові Верховного Суду від 07.10.2020р. в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) тощо.

Позивач зазначає, що у проміжок часу між винесенням рішення суду першої інстанції та його скасуванням судом апеляційної інстанції у справі № 175/3902/13-ц (про солідарне стягнення з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 заборгованість за договором про надання кредитної лінії) іпотекодавець ОСОБА_5 з метою ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань, звернення стягнення на предмет іпотеки, внесла відомості про припинення іпотеки до відповідного реєстру, а в подальшому і відчужила квартиру третій особі.

У подальшому спірна квартира відчужувалась декілька разів, останнім власником квартири став ОСОБА_4 , до якого ПАТ «Платинум банк» у 2018 році звернувся із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 201/12349/18). У забезпеченні позову судом було відмовлено, що потягло за собою відчуження ОСОБА_4 вказаної квартири за безвідплатним договором дарування від 05.06.2020р. на користь дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а в подальшому - поділу квартири та виділення з неї двох окремих об`єктів нерухомого майна.

Разом із тим, поза увагою позивача залишилося те, що оспорюваний ним договір дарування від 05.06.2020р. укладений ОСОБА_4 , який не є іпотекодавцем, про що позивач помилково зазначає у позові.

Ані дарувальник, ані обдаровані не є учасниками кредитних правовідносин і правовідносин, які витікають із договору іпотеки, не є сторонами правочинів та не несуть жодних цивільно-правових зобов`язань за договорами, які існують між ПАТ «Платинум Банк» та боржниками та іпотекодавцями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .

До позову позивачем долучена копія договору дарування квартири від 05.06.2020р., укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 , з якого видно, що квартира належить ОСОБА_4 (дарувальнику) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Биковою І.В. 08.12.2015р. за реєстровим № 1286, право власності на яке зареєстроване (а.с. 127 129 т. 1).

Жодних доказав того, хто був власником квартири до набуття її ОСОБА_4 , позивач суду не надав і не звернувся із клопотанням про витребування доказів, зокрема, цього договору купівлі-продажу від 08.12.2015р.

До позову долучена лише Інформація із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у якій міститься інформація про укладення оспорюваного позивачем договору дарування (а.с. 74 75 т. 1).

Таким чином, сторонами договору, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором) могла бути принаймні лише іпотекодавець ОСОБА_5 (яку вказує позивач як таку що відчужила майно) та набувач такого майна. Однак договір дарування квартири від 05.06.2020р. не є фраудаторним правочином, оскільки його сторони не перебувають із позичальником у зобов`язальних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021р. по справі №925/1351/19, вирішуючи питання пропорційності втручання в право власності, прийшла до наступних висновків.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

На час укладення договору дарування від 05.06.2020р. вже був запроваджений Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Суд вважає, що позивачем не доведено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в особі ОСОБА_3 є недобросовісними набувачами спірного нерухомого майна, адже судом не встановлено обставин, які могли би свідчити про їх недобросовісність. Їх добросовісність не поставив під сумнів і сам позивачем.

Сам дарувальник ОСОБА_4 не був учасником судових спорів щодо нерухомого іпотечного майна та заборгованості за кредитним договором. Судом не встановлено, що йому було відомо про наявність спорів, які розглядалися і про результати розгляду справ.

Позивач також не довів, як він вказує у відповіді на відзив - «зловмисної домовленості відповідачів і третіх осіб», «кримінальної складової», які призвели до зміни іпотекодавця без згоди іпотекодержателя та неможливості через це звернення стягнення на предмет іпотеки.

У позові позивач також зазначив, що заявляє окрему позовну вимогу про визнання нікчемного правочину - договору дарування від 05.06.2020р., що пов`язаний із відчуженням предмета іпотеки недійсним, навівши таку правову конструкцію: в силу ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження майна без згоди іпотекодержателя є недійсним, а всі наступні правочини щодо такого майна є недійсними в силу закону, тобто нікчемними, тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

При цьому, просив врахувати правові позиції з даного питання, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019р. у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), згідно якої, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), за якою, за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Однак, суд звертає увагу, що позивач не заявляє вимог про визнання першого правочину недійсним щодо відчуження майна без згоди іпотекодержателя, а також не довів належними і допустимими доказами того, що наступний правочин (договір дарування) є нікчемним (недійсним силу закону) в силу ст. 12 Закону України «Про іпотеку». Тому суд не може у мотивувальній частині судового рішення підтверджувати чи спростовувати обставину нікчемності правочину.

По суті, позивач пред`явив вимогу про визнання правочину недійсним, з`єднавши дві взаємовиключні підстави позову визнання недійсним правочину як фраудаторного (який пред`являється до боржника, що уникає виконання зобов`язання), а також визнання його недійсним в силу ст. 12 Закону України «Про іпотеку» (як вчиненого без згоди іпотекодержателя).

З огляду на вищевикладене, у задоволенні вимоги про визнання договору дарування недійсним, як і похідних вимог про скасування державної реєстрації права власності на квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_7 , за ОСОБА_1 і ОСОБА_1 слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про визнання права на іпотеку і звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України визнання права належить до способів захисту цивільних прав та інтересів.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. Такі позови можуть подаватися щодо визнання права власності чи інших речових прав на певне майно.

Як встановлено судом, право іпотеки виникло первісно у ЗАТ «Агробанк», у на підставі іпотечного договору № 43.840.07.03.1 від 04.06.2007р., укладеного із ОСОБА_5 , предметом іпотеки за яким було нерухоме майно: квартира АДРЕСА_10 і яке внаслідок відступлення права вимоги було передане ПАТ «Платинум Банк».

Отже, спірні правовідносини щодо предмету іпотеки можуть виникнути лише у іпотекодержателя та іпотекодавця - ОСОБА_5 або ОСОБА_9 . Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не є сторонами договору іпотеки і не порушували умови іпотечного договору. ОСОБА_5 (іпотекодавець) залучена відповідачем до справи у якості третьої особи, до якої вимоги позивачем не можуть бути пред`явлені.

Право позивач на іпотеку не оспорюється відповідачами.

Крім того, як встановлено вище, остаточним рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.08.2015р. у справі № 201/405/13-ц у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ПАТ «Платинум Банк» за кредитним договором №43.840.07.03 від 04.06.2007р. у розмірі 7 641 487,14 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, на квартиру АДРЕСА_10 , що належала ОСОБА_9 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.07.2021р. у справі № 201/405/13-ц за заявою ТОВ «Вердикт Капітал» замінено сторону стягувача у виконавчих листах на ТОВ «Вердикт Капітал», виданих по вказаній цивільній справі про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тобто, позивача на даний час не позбавлено право на іпотеку. Позивач внаслідок відступлення на свою користь права вимоги, вже набув статусу стягувача з примусового виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак повторно пред`являє вимоги про звернення стягнення на той самий предмет іпотеки.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.

Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/39, ECHR 2003-IX, пункт 46 рішення ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» № 32053/13).

Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Враховуючи викладене, здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили та є чинним, є порушенням принципу правової певності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що вимоги позивача про право на іпотеку і звернення стягнення на той самий предмет іпотеки зводяться фактично до перегляду остаточних рішень суду, у зв`язку із чим задоволенню не підлягають.

Варто вказати щодо посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 14.07.2020р. № 8-р/2020. Вказаним рішенням визнано такими, що відповідають ч.ч. 1. 2, 4, 5 ст. 41 Конституції України (є конституційними), положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року № 898-IV.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

У вказаному рішенні Конституційним Судом України вирішувалося питання за скаргою особи, що є кінцевим набувачем, на майно якої було за рішенням суду звернуте стягнення як на предмет іпотеки, що призвело, на думку скаржника, до фактичного безпідставного позбавлення права власності, порушення принципу непорушності права власності та справедливої рівноваги.

Конституційний Суд України зазначив у рішення, що положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину.

Положення ч. 1 ст. 23 Закону № 898, які визначають наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Отже, вказане рішення стосувалося права кінцевого набувача іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки. Суд дійшов висновку, що така особа (кінцевий набувач) володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину.

Водночас, у спорі, який розглядається, позивачем є новий кредитор, який звернувся до суду за захистом права на іпотеку, обравши спосіб захисту на власний розсуд, будучи обізнаним про те, що банком на підставі остаточного рішення суду у серпні 2015 року вже було звернуте стягнення на предмет іпотеки, який був у розпорядженні іпотекодержателя ОСОБА_9 . Однак банк не скористався своїм правом на примусове виконання рішення і не організував проведення прилюдних торгів.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог по суті, заявлені стороною відповідача строки позовної давності судом не застосовуються.

Щодо судових витрат.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, то витрати позивача по сплаті судового збору за подання позову та заяви про забезпечення позову із відповідачів на стягуються.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно із ч. 4 ст. 58 ЦК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Повноваження представника ОСОБА_4 - адвоката Шевкової К.І. підтверджені в порядку, встановленому чинним цивільним процесуальним законодавством ордером від 23.03.2022р., договором про надання правової допомоги від 19.01.2022р. (а.с. 20-22 т. 3), яким передбачена сплата гонорару. Додатком № 1 до договору є розрахунок суми гонорару у розмірі 45000,00 грн., який складається із вартості послуг з ознайомленням із матеріалами справи (3000,00 грн.); контроль руху справи (2000,00 грн.); залучення адвоката, участь у судових засіданнях, складанні подання процесуальних документів (40000,00 грн.) (а.с. 19 т. 3).

Також адвокатом наданий акт прийому передачі послуг на 40000,00 грн. від 16.03.2023р. та квитанцію від 20.01.2022р. про сплату ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_11 45000,00 грн. (а.с. 17, 18 т. 3).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19).

Суд вважає, що понесені витрати на правничу допомогу підтверджені належним і допустимими доказами (ордером, укладеним договором, актом приймання-передачі виконаних робіт квитанціями до прибуткових касових ордерів), тому вони приймаються судом до уваги.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1вищевказаного Закону).

Відповідно до статті 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 цього ж Закону).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Згідно із ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 25.05.2021р. по справі №910/7586/19 час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц).

Суд виходить із того, що витрати на правову допомогу пов`язані з розглядом даної справи (в якій адвокат готував відзив на позовну, інші процесуальні документи), враховуючи обґрунтованість та пропорційність їх розміру з урахуванням виконаної адвокатом роботи та предмету спору, підлягають розподілу у розмірі 45000,00 грн.

Приймаючи до уваги те, що у задоволенні позову відмовлено повністю, суд вважає за можливе стягнути із позивача ТОВ «Вердикт Капітал» на користь відповідача ОСОБА_4 витати на правничу допомог в розмірі 45000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 155, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради про визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного 05.06.2020р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , пов`язаного із відчуженням квартири номер АДРЕСА_10 , скасування державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна: квартири номер АДРЕСА_11 , визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» права на предмет іпотеки, яким є квартира АДРЕСА_10 , звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є вказана квартира шляхом реалізації предмету іпотеки на прилюдних торгах відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 45000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 27 березня 2023 року.

Суддя Наумова О.С.