П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року м. Київ

Справа № 752/12395/22

Провадження: № 22-ц/824/5263/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 22 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Ольшевської І. О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

у с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що, 14 травня 1994 року Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції зареєстрований шлюб між ним та ОСОБА_1 .Зазначав, що останнім часом між ним та відповідачкою постійно виникають сварки, внаслідок того, що кожний має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Сторони проживають окремо та припинили шлюбні стосунки.

За викладених обставин, просив розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду Київської області від 22 грудня 2022 року позов задоволено, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не врахував подане нею клопотання про надання строку на примирення. Вказувала, що вона проти розірвання шлюбу та хоче зберегти сім'ю. Зауважувала, що ОСОБА_2 має тяжке захворювання і потребує постійного догляду, а вона готова та має можливість про нього дбати та забезпечити належний догляд. Зауважувала, що сторони проживали окремо через те, що позивач працював в іншій області, а не через непорозуміння.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 березня2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, ухвалоюКиївського апеляційного суду від 16 березня 2023 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 14 травня 1994 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстровано Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів 14 травня 1994 року зроблений відповідний актовий запис № 486.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач наполягав на розлученні та має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, примирення між подружжям неможливе і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України).

Згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Виходячи із засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

У позовній заяві позивач зазначав, що спільне життя з відповідачкою не складається, протягом останнього часу між ними немає взаєморозуміння, внаслідок того, що кожен з них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Зауважував, що примирення між сторонами неможливе, спроби його здійснення в минулому не принесли результатів.

Встановивши, що сторони сімейні стосунки не підтримують, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, суд першої інстанції зробив висновок про наявність правових підстав для розірвання шлюбу в порядку, передбаченому статтею 112 СК України.

Колегія суддів вважає такі висновки суду правильними, оскільки при апеляційному перегляді справи позивач, в заяві від 18 квітня 2023 року, підтримав позовні вимоги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом першої інстанції строку для примирення, про що було заявлено представником відповідача в суді першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

За змістом норм СК України заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

В суді апеляційної інстанції скаржник не порушував питання про надання строку для примирення, при цьому, колегія суддів, вважає за необхідне відмітити, що з`ясувавши причини і обставини спору, не вбачає доцільності в наданні сторонам строку на примирення, оскільки сімейні стосунки сторін є припиненими, а позивач категорично заперечує проти збереження шлюбу.

Окрім того, справа в провадженні суду перебуває з вересня 2022 року, і з цього часу сторони мали можливість досягти примирення. Однак, з огляду на те, що позивач підтримує свої вимоги, взаємини сторін за час розгляду справи не змінилися і не налагодилися, через що подальше збереження цього шлюбу є неможливим.

Посилання ОСОБА_3 на те, що вона хоче зберегти сім`ю, а позивач потребує постійного нагляду, який вона, в свою чергу може забезпечити, не приймаються до уваги, оскільки будь-які докази того, що сторони виявили намір примиритись, або дійшли згоди щодо продовження спільного проживання та підтримки сімейних відносин у матеріалах справах відсутні, напроти, як, зазначено вище, сторони не досягли примирення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 та розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 22 грудня 2022 року підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 22 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 15 червня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова