П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2023 року м. Київ

Справа № 369/10615/19

Провадження: № 22-ц/824/11950/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Мережко М. В., Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Савченко Вікторії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Волчка А.Я.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дудкіна Надія Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування квартири, застосування реституції, вилучення (скасування) державної реєстрації права власності на квартиру, визнання права власності та поновлення державної реєстрації права власності та за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 а до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дудкіна Надія Володимирівна, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування квартири, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,

у с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 грудня 2018 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Дудкіною Н.В. 11.12.2018 в реєстрі за № 2864

Вказувала, що договір дарування укладався за умови відмови відповідача ОСОБА_1 від частини спадкового майна після смерті батька ОСОБА_2 , а також наступної сплати відповідачем на користь позивача частини коштів вартості отриманої по договору дарування квартири, з метою мінімізувати кількість і розмір податків та нотаріальних витрат, які необхідно було б сплачувати сторонам під час оформлення права власності на спадкове майно і нотаріального посвідчення двох договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Виконуючи досягнуті домовленості, 17.10.2018 року позивач ОСОБА_2 оформила нотаріальну заяву про відмову від належної їй частини спадкового майна після смерті батька, яку подала до нотаріуса. 11.12.2018 між позивачем ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарована) було укладено вищезазначений договір дарування квартири. Після укладення спірного договору дарування в квартирі залишилися меблі, техніка, речі та інше майно позивача.

Однак в подальшому, відповідач відмовилася виконувати досягнуті із позивачем домовленості і 14.03.2019 року, (не повідомляючи сторони), оформила на своє ім`я відповідну частку спадщини - 4/9 часток в праві власності на спадкову квартиру, відмовилася сплатити позивачу вартість отриманої по договору дарування квартири (майна - меблів та техніки, які знаходяться в квартирі).

Відмічала, що ОСОБА_3 , який на момент придбання (купівлі) та на момент дарування спірної квартири, проживав спільно з нею у незареєстрованому шлюбі, а також надавав кошти на придбання спірної квартири, свою письмову (нотаріально посвідчену) згоду на її дарування не надавав.

За викладених обставин, вважала, що найефективнішим способом захисту її права наразі буде визнання недійсним договору дарування квартири, також просила застосувати реституцію, як наслідок недійсності договору дарування квартири, вилучивши (скасувавши) державну реєстрацію права власності на квартиру, визнати право власності та поновити державну реєстрацію права власності на квартиру за ним.

В листопаді 2019 ОСОБА_3 подав позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування квартири, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що з початку 2014 року по теперішній час він проживає спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу із позивачем ОСОБА_2 .

Зазначив, що на дату придбання та, в подальшому, на дату дарування спірної квартири АДРЕСА_1 , він проживав спільно з ОСОБА_2 та перебував у незареєстрованому шлюбі (фактичних шлюбних відносинах), мав спільний з нею бюджет, надавав кошти на придбання спірної квартири, за власні кошти здійснював та оплачував ремонт в квартирі, купував меблі і техніку, свою письмову (нотаріально посвідчену) згоду на її дарування не надавав.

Просив суд:

встановити факт спільного сумісного проживання та ведення ним, спільного сімейного бюджету без реєстрації шлюбу з вересня 2014 року між ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 ;

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 2864 приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Дудкіною Надією Володимирівною, вилучивши (скасувавши) реєстраційний запис № 2864 про державну реєстрацію договору дарування вищезазначеної квартири;

визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

визнати право власності та розділити в рівних частинах на спірну квартиру між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (по частці кожному).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2023 року в задоволенніпозову ОСОБА_2 відмовлено, позов ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено факт спільного сумісного проживання та ведення спільного сімейного бюджету без реєстрації шлюбу з вересня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 2864 приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Дудкіною Надією Володимирівною, вилучивши (скасувавши) реєстраційний запис № 2864 про державну реєстрацію договору дарування квартири АДРЕСА_1 .

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Визнано право власності та розділено в рівних частинах, по 1/2 (50 %) частці кожному, на квартиру АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Савченко В.С. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що ОСОБА_3 не було надано належних доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 .

Зауважує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані за різними адресами, народження сина не може свідчити про утворення родини, а факт спільного відпочинку та присутність на святах без доведення факту ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету не свідчить, що між сторонами склались відносини притаманні подружжю.

Вказує, що спірна квартира була особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки придбана за особисті кошти, що підтверджується заявою та договором купівлі-продажу від 29 листопада 2017 року, що виключає можливість надання їй статусу спільної сумісної власності.

Вважає, що у діях ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вбачається ознаки зговору з метою завдання шкоди відповідачці.

Окрім того, відмітила, що суд першої інстанції задовольнив позовну вимогу, яка суперечить нормам матеріального права, вилучив (скасував) неіснуючий реєстраційний запис про державну реєстрацію договору дарування квартири.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Савченко В.С. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Адвокат Горбовий В.А. в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та його представник адвокат Базалюк О.Ю. заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 29 листопада 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири під АДРЕСА_1 .

11 грудня 2018 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровувана) був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 2864.

Відповідно до п. 1 вищезазначеного договору дарування, ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру під АДРЕСА_2 , по АДРЕСА_3 .

Задовольняючи позов в оскаржуваній частині щодо вимог ОСОБА_3 про встановлення факту спільного сумісного проживання та ведення спільного сімейного бюджету без реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визнання спірної квартири їх спільною сумісною власністю та визнання договору дарування квартири на користь ОСОБА_1 недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання сторін однією сім`єю, здійснення церковного шлюбного обряду без реєстрації шлюбу, народження та виховання спільної дитини підтверджено належними та допустимими доказами, а тому майно, набуте сторонами, є спільною власністю, а договір дарування такого майна є недійсним, з огляду на відсутність отримання згоди іншого співвласником цього майна на його відчуження.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Правило статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

В постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20 (провадження № 61-7340св22) зроблено висновок, що «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю у наведеному визначенні. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Сімейний Кодекс України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_3 посилався на те, що з початку 2014 року до теперішнього часу він проживає спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, веде спільне господарство, має спільний бюджет із ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції вважав встановленою вищевказану обставину на підставі пояснень свідків, факту вінчання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також наявності в них спільної дитини.

В той же час, колегія суддів зауважує, що факт вінчання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також народження у них спільної дитини не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у розумінні статті 74 СК України. Документи на підтвердження зазначеного факту без наявності інших доказів, зокрема, про їх спільне проживання, ведення господарства, спільного побуту не можуть беззаперечно свідчити про спільне проживання сторін.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Отже, встановлені судом обставини не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом зазначеного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю. Наявність спільної дитини та спільних інтересів не виключає можливості проведення дозвілля в колі спільних друзів та відпочинку чи відзначення свят разом з іншими особами, тому такі обставини не можуть достовірно підтверджувати існування сімейних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в договорі купівлі-продажу спірної квартири від 29 листопада 2017 року є пункт, у відповідності до якого, представника продавця було ознайомлено із заявою покупця, тобто, ОСОБА_2 , про те, що вона в зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким однією сім`єю не проживає, грошові кошти, які витрачаються на придбання нею квартири є її особистою приватною власністю.

Вищезазначена обставина спростовує доводи ОСОБА_3 про те, що він, в тому числі і в момент укладення вищевказаного договору, проживав із ОСОБА_2 однією сім`єю та, те що нею, ОСОБА_2 , використовувались їх спільні кошти для придбання спірної квартири.

Відповідний пункт про те, що ОСОБА_2 не перебуває в шлюбі та ні з ким не проживає однією сім`єю, а квартира є її особистою приватною власністю, міститься також в оспорюваному договорі дарування від 11 грудня 2018 року.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідно окремо зауважити щодо відповідності дій ОСОБА_3 та ОСОБА_2 критерію добросовісності

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «nonconcedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Визнання ОСОБА_2 позову ОСОБА_3 свідчать про однонаправленність дій позивача та третьої особи із самостійними вимогами. Дії ОСОБА_2 суперечать її поведінці при укладенні договорів купівлі-продажу квартири та дарування, так як вона вказував на те, що спірна квартира придбана за її власні кошти.

Очевидно, що такі дії ОСОБА_2 , яка у зв`язку з виникненням спору щодо вказаної квартири із обдарованою ОСОБА_1 , підтримала позов, пред`явлений ОСОБА_3 , про визнання цього договору дарування недійсним, що суперечать її попередній поведінці і є недобросовісними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить висновку, що визнання позивачкою ОСОБА_2 позову ОСОБА_3 має неправомірну мету - порушення прав ОСОБА_1 .

Узагальнюючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої в частині задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, з огляду на відсутність належних доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , наявності у них спільного бюджету та використання спільних коштів для купівлі спірної квартири.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувано, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2023 року в оскаржуваній частині у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові, а відтак апеляційна скарга адвоката Савченко В.С. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Савченко Вікторії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2023 року в частині вирішення позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 а до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Дудкіна Надія Володимирівна, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування квартири, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді М. В. Мережко

В. А. Нежура