Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.04.2023 м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі:

судді - Омельченко І.І.,

з участю секретаря судового засідання - Логвиненко А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Яременко О.Є.,

відповідач - ПАТ АБ «УкргазБанк»,

представник відповідача - Старостенко М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УкргазБанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

16 січня 2023 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УкргазБанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

Позов обґрунтований тим, що в серпні 2017 року між ОСОБА_1 і ПАТ АБ «УкргазБанк» було укладено договір споживчого кредиту № 0119/082017/0323, за яким Банк надав ОСОБА_1 споживчий кредит на придбання автомобіля в сумі 700 000,00 гривень шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок ПРАТ «Полтава-Авто» з терміном кредитування із 15.08.2017 по 12.08.2022 та процентами за користування кредитом у фіксованому розмірі на рівні ставки 13,99 % річних. Договір розробив Банк. ОСОБА_1 стверджує, що під час укладення кредитного договору Банк приховав від неї як позичальника умови кредитування щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, а також ввів в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту. Тобто до ОСОБА_1 застосована нечесна підприємницька практика, порушено її право споживача на вільний вибір продукції, мають місце несправедливі умови договору та істотний дисбаланс інтересів сторін на шкоду споживача. Всупереч вимогам ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору), даний договір, як і додатки до нього, не містять умов, які давали ОСОБА_1 можливість визначити реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту. В кредитному договорі не передбачено порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту, що надало б ОСОБА_1 можливість відмовитися від такого кредиту, коли вона зрозуміла, що Банк ввів її в оману щодо умов кредиту.

Проігнорувавши вимоги законодавства щодо необхідності укладення окремих договорів стосовно додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності) Банк навмисне встановив у самосу договорі супутні послуги за фактичне обслуговування кредиту (п.1.3.3 кредитного договору). В кредитному договорі протизаконно встановлено сплату комісійної винагороди.

ОСОБА_1 указує на те, що її права як споживача фінансової послуги були порушені в момент укладення кредитного договору, її волевиявлення не було вільним. Вона була позбавлена реальної можливості на підставі достовірної інформації обрати порівняно з іншими саме ту послугу, яка відповідає її інтересам, здійснити свідомий і вільний вибір. Умови укладеного кредитного договору порушують принцип добросовісності, істотно порушують баланс договірних прав та обов`язків сторін, спотворюють реальні умови кредитування. ОСОБА_1 здійснювала платежі по поверненню кредиту в сумі 817 946,50 гривень, оскільки умови кредитного договору фактично не передбачали для неї можливості ні відмовитися від умов укладеного договору, ні внести зміни до договору. Внаслідок допущених при укладенні кредитного договору порушень, Банк неправомірно вимагає з ОСОБА_1 виконання надмірних зобов`язань за договором.

Таким чином, ОСОБА_1 прохала суд визнати недійсним кредитний договір № 0119/082017/0323 від 15.08.2017 року, укладений між нею та ПАТ АБ «УкргазБанк».

Ухвалою суду від 17 січня 2023 року по даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.24-25).

15 лютого 2023 року від представника відповідача Старостенко М.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне. 15.08.2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «УкргазБанк» був укладений кредитний договір № 0119/082017/0323. Відповідно до ст.ст. 11 та 509 ЦК України, між сторонами виникли зобов`язання. На думку відповідача, позивач не вірно тлумачить положення ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки зазначена норма не містить вказівки на обов`язковість її положення щодо змісту договору про споживчий кредит. Також даною нормою не встановлені правові наслідки недотримання сторонами договору при його укладенні положень ч. 1 ст. 12 Закону. При цьому, ч. 5 ст. 12 Закону «Про споживче кредитування» встановлює нікчемність положень договору споживчого кредиту, які суперечать правам споживача, визначеним цим законом.

Твердження позивача про те, що ненадання відповідачем відомостей про сукупну вартість кредиту, не відповідають обставинам справи. Згідно п. 8.4 кредитного договору № 0119/082017/0323 від 15.08.2017 року, детальний розпис загальної вартості кредиту по цьому договору, що включає у себе суму періодичних платежів по поверненню кредиту, процентів, комісії, інших супутніх платежів та розрахунок загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки, визначається цим договором та Додатком № 1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною. Відповідач надав позивачу примірник кредитного договору № 0119/082017/0323 від 15.08.2017 року та Додаток № 1 до нього «Розрахунок загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», що підтверджується підписом ОСОБА_1 на кредитному договорі. Крім того, позивачем не надано доказів того, що визначений відповідачем розмір реальної процентної ставки не відповідає умовам кредитного договору.

Відповідач уважає, що незазначення в кредитному договорі порядку відмови споживача від договору не являється порушенням вимог положення п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» та не мають обов`язкового характеру. Порядок відмови споживача від договору споживчого кредитування визначений положенням ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування». Позивач не вірно тлумачить положення п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», згідно з нормою якого договір споживчого кредиту містить відомості про необхідність укладення договорів про надання третіми особами додаткових та супутніх послуг. При цьому, в п.п. 1.3.3 кредитного договору визначено, що сукупні послуги по обслуговуванню кредиту надаються Банком за договором споживчого кредиту та не потребують укладання окремого договору з третіми особами. На підтвердження своїх доводів щодо неправомірної комісійної винагороди, передбаченої п.п. 1.3.3 та п. 3.13 кредитного договору, позивач посилається на п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168. Проте ці Правила втратили чинність 10.06.2017 року, спірний кредитний договір був укладений 15.08.2017 року, тому положення Постанови НБУ від 10.05.2007 року № 168 не можуть бути застосовані до оспорюваного кредиту.

Відповідач не згодний з твердженням позивача про те, що в спірному кредитному договорі відповідачем встановлені несправедливі щодо споживача умови, зокрема зміна розміру витрат споживача у вигляді встановлення плати за обслуговування кредиту, що є порушенням вимог ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач уважає, що ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки положення зазначеної норми на дату укладення спірного кредитного договору втратило чинність на підставі Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року. Встановлення плати за обслуговування кредиту пов`язане з порушенням споживачем своїх зобов`язань за кредитним договором. У відповідності до положень ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Зазначене положення не являється самостійним обов`язком споживача за договором, а способом відповідальності за неналежне виконання умов договору і яке діє виключно в період порушення умов договору. Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну позову, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У силу даної норми може бути змінено або визнано недійсним виключно положення, яке визнане несправедливим, а не весь договір укладений зі споживачем.

Відповідач уважає, що при укладенні оспорюваного кредитного договору, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов`язань позичальника, процентних ставок, порядку оплати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний кредитний договір було укладено в письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. При укладенні кредитного договору позивач був обізнаний про вказані договірні умови і свідомо погодився з ними, про що свідчить підпис на договорі без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов. Оспорюваний кредитний договір не містить дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, а види відповідальності позичальника покликані забезпечити своєчасне виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, а отже не є непропорційно великою сумою компенсації в контексті положень законодавства про захист прав споживачів. Кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрав ПАТ АБ «УкргазБанк» для укладення кредитного договору. Як під час укладення кредитного договору, так і протягом усього часу його виконання (більше 3 років), позивач не заявляв жодних заперечень щодо його умов, не висловлював незгоду з окремими пунктами кредитного договору, не здійснював дій щодо відмови від договору і, відповідно, не вважав введеним себе в оману Банком.

Таким чином, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що на момент укладення кредитного договору він не був згоден із його умовами, вважав їх несправедливими або такими, що не відповідають закону, а тому відповідач прохав відмовити в задоволенні позову повністю.

Представник позивача - адвокат Яременко О.Є. в судовому засіданні позов підтримав повністю та прохав задовольнити.

Представник відповідача Старостенко М.А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві.

Суд, заслухавши представника позивача - адвоката Яременка О.Є., представника відповідача Старостенко М.А. , дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 серпня 2017 року між ОСОБА_1 і ПАТ АБ «УкргазБанк» було укладено кредитний договір № 0119/082017/0323, відповідно до умов якого Банк надає позичальнику кредит у сумі 700 000,00 гривень на придбання автомобіля KIA SPORTAGE 2017, який буде використовуватися в особистих та сімейних цілях. Кредит надається Банком позичальнику шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів на поточний рахунок ПРАТ «Полтава-Авто» (а.с.8-19).

Кредит надається з 15 серпня 2017 року по 12 серпня 2022 року (п.п. 1.2.1 Договору).

Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами за весь термін фактичного користування кредитом (п. 1.3 Договору).

За користування кредитними коштами у межах терміну кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 13,99 % річних та є фіксованою (п.п. 1.3.1 Договору).

Положеннями п.п.1.3.3 Договору визначено, що в разі порушення позичальником будь-якого або декількох зобов`язань, встановлених пп. 4.3.6-4.3.9 цього Договору, позичальник сплачує Банку комісію за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,00 % (без ПДВ) від суми наданого кредиту, зазначено в п. 1.1 цього Договору (з урахуванням змін і доповнень).

Комісія за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості застосовується з місяця, в якому Банком виявлено порушення позичальником будь-якого або декількох зобов`язань, встановлених пп. 4.3.6-4.3.9 цього Договору, та зберігається до повного погашення кредитної заборгованості (у т.ч. погашення простроченої заборгованості по тілу кредиту, процентам та комісіям (якщо буде мати місце прострочення).

Сплата позичальником даної комісії здійснюється щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем виявлення Банком порушення позичальником будь-якого або декількох зобов`язань, встановлених пп. 4.3.6-4.3.9 цього Договору, в строки, передбачені пп. 3.2.1 цього Договору.

При цьому, виконання позичальником зобов`язань щодо сплати комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості не звільняє позичальника від виконання ним зобов`язань, встановлених пп. 4.3.6-4.3.9 цього Договору.

Згідно п. 3.13 Договору, нарахування комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості здійснюється не пізніше останнього банківського дня кожного місяця, починаючи з місяця, в якому Банком виявлено порушення позичальником будь-якого або декількох зобов`язань, встановлених пп. 4.3.6-4.3.9 цього Договору, до повного погашення кредитної заборгованості (у т.ч. погашення простроченої заборгованості по тілу кредиту, процентам та комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості), не враховуючи останній місяць користування кредитом.

Нарахування комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості здійснюється у розмірі, визначеному в пп. 1.3.3 цього Договору.

Детальний розпис загальної вартості кредиту по цьому договору, що включає у себе суму періодичних платежів по поверненню кредиту, процентів, комісії, інших супутніх платежів та розрахунок загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки, визначається цим договором та Додатком № 1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною (п. 8.4 Договору).

За невиконання або неналежне виконання обов`язків за цим Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України, з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про споживче кредитування» (п. 5.1 Договору).

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування».

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (станом на дату укладення кредитного договору) містить положення про те, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегулювано в частині другій статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на момент укладення кредитного договору).

Реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Згідно п. 8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 було встановлено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Таким чином, Правила про споживчий кредит, розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Крім того, враховуючи зазначені вище норми Закону України «Про споживче кредитування», у даному випадку не можна говорити про незаконність дій банку щодо встановлення в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки із вказаного Закону вбачається можливість банків визначати у кредитному договорі нарахування та сплату комісії, яку позичальник зобов`язаний сплатити банку за умови, що він обізнаний про необхідність сплати таких платежів та надав свою згоду на це при укладенні договору.

З огляду на викладене, оскільки кредитний договір № 0119/082017/0323 від 15.08.2017 року і додаток № 1 «Розрахунок загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» підписані власноручно ОСОБА_1 (а.с.17,36-38), суд відхиляє твердження позивача про те, що під час укладення кредитного договору банк приховав умови кредитування щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, а також ввів в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, в зв`язку із чим позивач не зміг оцінити доцільність отримання кредиту на таких умовах.

Крім того, позивач не вірно тлумачить положення п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», згідно з нормою якого договір споживчого кредиту містить відомості про необхідність укладення договорів про надання третіми особами додаткових та супутніх послуг. При цьому, в п.п. 1.3.3 оспорюваного кредитного договору визначено, що сукупні послуги по обслуговуванню кредиту надаються Банком за договором споживчого кредиту та не потребують укладання окремого договору з третіми особами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені ст. 230 ЦК України.

Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 230 та ст. 203 ЦК України в сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст. 627 ЦК України, яка з посиланням на ст. 6 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім того, згідно ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї.

Суд вважає, що під час реалізації позивачем прав позичальника, як споживача фінансової послуги на отримання кредиту, не було порушено його права на свободу вибору, не порушено свободи волевиявлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Позивачка є дієздатною особою, яка в повній мірі має можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, розуміти наслідки вчинення певних дій та можливість відмовитись від вчинення таких дій, що будуть суперечити її інтересам.

Отже, суд приходить до переконання, що права позивача на одержання перед укладенням кредитного договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про умови кредитування не було обмежено.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, перш за все вимогою до чинності кредитного договору є погодження сторонами усіх істотних умов кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що кредитний договір № 0119/082017/0323 від 15.08.2017 року підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов. Так, кредитний договір містить інформацію щодо строку кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки здійснення платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.

Суд зауважує, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач мав можливість скористатись своїм правом, визначеним ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого, споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Крім цього, в п.п. 4.4.1 Договору встановлено, що позичальник має право порушувати перед Банком питання строків та порядку повернення кредиту в разі виникнення об`єктивних обставин.

Позивач, у свою чергу, не відмовлявся від виконання умов кредитного договору та не інформував відповідача про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Докази на підтвердження зворотного в матеріалах справи відсутні.

Крім того, доказів звернення позивача з письмовою заявою до відповідача щодо несприятливих умов кредитування, або надання інформації щодо кредитування у неповному обсязі суду надано не було, в той же час, позивач звернувся з даним позовом майже через п`ять років з моменту підписання спірного кредитного договору.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 16 грудня 2020 року в справі № 756/12667/18 (провадження № 61-1499св19), від 3 лютого 2021 року в справі № 643/15333/15-ц (провадження № 61-4701св20) та від 31 березня 2021 року в справі № 466/8526/14-ц (провадження № 61-11554св19).

На підставі викладеного вище, встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладенні оспорюваного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку ПАТ АБ «Укргазбанк», який був спрямований на введення споживача в оману.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданої відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову щодо визнання недійсними умов кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються в разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору та в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судовий збір у розмірі 1073,60 гривень компенсується за рахунок держави.

Керуючись статтями 12, 141, 259, 263-265, 354-356 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним - відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 гривень компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Суддя