ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/841/23Головуючий по 1 інстанції
Справа № 707/2916/22 Категорія: 311020000 Морозов В.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ФОП ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - відповідач - ФОП ОСОБА_2

розглянувши в м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Морозова В.В. у приміщенні Черкаського районного суду Черкаської області 16.02.2023 року,у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації за затримку повного розрахунку, -

в с т а н о в и в :

15.12.2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації за затримку повного розрахунку, в обґрунтування якого посилався на те, що 06 липня 2017 року між ним та ФОП ОСОБА_2 було укладено трудовий договір б/н з окладом праці в розмірі мінімальної заробітної плати, що встановлена законодавством.

02.12.2021 року між ним та ФОП ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду (Додаток) № 1, за положеннями якої працівника ОСОБА_1 з 02.12.2021 року було переведено на посаду касира торгівельного залу. Розмір заробітної плати та режим роботи залишилися без змін. З цієї ж дати він приступив до виконання обов`язків на займаній посаді. Переведення на іншу посаду було оформлено наказом № 10-к від 01.12.2021 року.

ОСОБА_1 вказує, що розмір заробітної плати позивача був динамічним і прив`язувався (дорівнював) до встановленого законом мінімального розміру оплати праці за виконану працівником місячну норму праці згідно ст. 95 КЗпП, ст. 3 Закону України «Про оплату праці».

Під час роботи до працівника не було жодних нарікань чи зауважень, до дисциплінарної відповідальності він не притягався, однак у зв`язку із затриманням оплати праці з боку роботодавця ОСОБА_1 звільнився з посади за взаємною згодою сторін.

Розірвання трудових відносин відбулося до набрання чинності Законом «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» № 2136-ІХ, що прийнятий 15.03.2022 року (набрання чинності - 24.03.2022 року), а отже, звільнення мало відбуватися відповідно до положень Кодексу Законів про працю та інших норм профільного законодавства.

В порушення наведених приписів законодавства до цього часу відповідач не сплатив позивачу ОСОБА_1 заробітну плату за лютий 2022 року та відпрацьовані дні до 17 березня 2022 року (включно), що підтверджується інформацією з довідок ОК-5 та ОК-7.

Спору з приводу розміру заробітної плати чи кількості відпрацьованих днів на момент звільнення між сторонами не було, отже, вказана сума підлягала сплаті у повному обсязі.

Розмір заробітної плати позивача дорівнював законодавчо встановленому розміру мінімальної оплати праці.

Згідно п. 5 ст. 38 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати визначається в Законі про Державний бюджет на відповідний рік.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі у період з 01 січня по 01 жовтня 2022 року встановлено у розмірі 6500, 00 грн.

Заборгованість відповідача за лютий 2022 року (повністю відпрацьований місяць) становить 6500,00 грн. В березні 2022 року було 20 робочих днів, з яких позивач відпрацював 11 днів, а тому заборгованість відповідача за березень 2022 року становить 3575,00 грн. Сумарна заборгованість відповідача по заробітній платі становить: 6500,00 грн. + 3575,00 грн. = 10075,00 грн.

В порушення наведених приписів законодавства, за час дії трудового договору відповідач не надав працівнику жодного дня щорічної оплачуваної відпустки чи грошової компенсації. Цей період становить проміжок часу з 06.07.2017 року по 17.03.2022 року, тобто більш 56 місяців.

Із врахуванням приписів ст. 6 Закону України «Про відпустки» кількість невикористаних днів щорічної відпустки ОСОБА_1 становить 112 днів. Хоча з моменту припинення трудових відносин минув значний проміжок часу, ОСОБА_1 наразі не сплачена грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

За положеннями трудового договору б/н від 06.07.2017 року розмір окладу праці встановлювався у розмірі мінімальної заробітної плати, що встановлена законодавством.

Двома повними відпрацьованими місяцями перед звільненням були січень (19 робочих днів) та лютий (20 робочих днів) 2022 року. У січні та лютому розмір мінімальної заробітної плати, відповідно й окладу працівника, становив 6500,00 грн. Тож середньоденний розмір заробітної плати за січень 2022 року становить 6500,00 : 19 = 342,11 грн., а середньоденний розмір заробітної плати за лютий 2022 року становить 6500,00 : 20 = 325,00 грн. Відтак, розмір щоденної компенсації за невикористану відпустку має становити (342,11 + 325,00) : 2 = 333,56 грн.

Отже, в день звільнення роботодавець мав сплатити ОСОБА_1 (333,56 грн. х 112 днів) 37358,72 грн. грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Позивач, обґрунтовуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, вказує, що виплата охоплює період часу з дня наступного за днем звільнення (18.03.2022 року) по день подання позовної заяви до суду 15.12.2022 року та становить 192 робочих дні.

Таким чином розмір стягнення дорівнює: 333,56 грн. х 192 дні = 64043,52 грн.

При цьому, вказаний розрахунок є попереднім, так як його динаміка залежить від дати прийняття судом рішення або дати повного розрахунку роботодавця із звільненим працівником. Тож сторона позивача буде надавати суду уточнені розрахунки в ході розгляду справи, залежно від дат судових засідань.

Позивач зазначає, що не пропустив строк для звернення до суду з позовом, оскільки вимоги позовної заяви не обмежуються строком позовної давності. Більш того, за приписами ст. 233 КЗпП України у справах про звільнення перебіг позовної давності починається з дня ознайомлення працівника з наказом про звільнення, однак відповідач не ознайомив позивача з наказом про звільнення до цього часу.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що відповідач вів документальне забезпечення із значними порушеннями норм законодавства і правил діловодства в цій сфері. Зокрема, він не видавав на руки працівникам жодних документів, через що у нього відсутній власний примірник трудового договору б/н від 06.07.2017 року та додаткової угоди (Додатку) № 1 від 02.12.2021 року, наказу № 10-к від 01.12.2021 року. Тому ОСОБА_1 має змогу надати суду лише фотокопії вказаних документів (крім трудового договору) і просить суд витребувати вказані документи у відповідача.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на його користь 10075,00 грн. заборгованості по заробітній платі, 37358,72 грн. грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та 64043,52 грн. грошової компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні. Витрати, пов`язані з розглядом цієї справи, покласти на відповідача.

Заочним рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 10075 (десять тисяч сімдесят п`ять) гривень заборгованості по заробітній платі, 37358 (тридцять сім тисяч триста п`ятдесят вісім) гривень 72 коп. грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та 47433 (сорок сім тисяч чотириста тридцять три) гривні 72 коп. грошової компенсації за затримку повного розрахунку, з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов?язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 734,97 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 29 березня 2023 року заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду від 16.02.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації за затримку повного розрахунку - залишена без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_2 оскаржив заочне рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказано, що твердження позивача про не надання жодного дня відпустки за час роботи спростовується платіжними відомостями виплати основної щорічної відпустки за липень 2018 року, серпень 2019 року, серпень 2020 року, серпень 2021 року, платіжною відомістю виплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні, тобто кожного року позивач отримував виплати за відпустку.

Скаржник стверджує, що не заслуговують на увагу й твердження позивача щодо того, що документообіг у нього вівся не належним чином, оскільки всі належні документи, податкові розрахунки, платіжні відомості знаходяться у нього та вся звітність вчасно подається до контролюючих органів про нараховану та виплачену заробітну плату.

Відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків містять інформацію про нарахування відповідачем позивачу заробітної плати за період з 2017 року по 2022 рік та утримання податків та зборів саме за цей період. Тому позивачу були виплачені всі кошти за відбуті відпустки, а також всі розрахунки з ним були проведені своєчасно та в повному обсязі.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції не об`єктивно, неповно та не всебічно розглянув дану справу, не в повній мірі дослідив всі існуючі та важливі для вирішення спору докази та обставини справи, оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим і таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, ФОП ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. Судові витрати покласти на позивача.

25 травня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів відзиву вказано, що позивач ще під час подання позову просив суд першої інстанції витребувати у відповідача належним чином засвідченні копії трудового договору б/н від 06.07.2017 року та додаткової угоди (Додатку) № 1 від 02.12.2021 року, наказу № 10-к від 01.12.2021 року та довідку про середній заробіток по формі, що встановлена Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року. Своєю ухвалою про відкриття провадження від 20 грудня 2022 року Черкаський районний суд Черкаської області витребував ці документа та додатково витребував довідку про заборгованість по заробітній платі та про кількість днів невикористаної щорічної відпустки.

Однак, матеріали справи свідчать, що зазначена вище ухвала неодноразово направлялася відповідачу за адресою його місцезнаходження (місця проживання), яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак кореспонденція поверталася на адресу суду із зазначенням «адресат відсутній».

Крім того, кореспонденція та усі повідомлення надсилалися судом на електрону адресу відповідача двічі, про що є довідки про доставку від 20.12.2022 року та від 25.01.2023 року. Згодом цю ж електронну адресу відповідач зазначав, як у заяві про перегляд заочного рішення, так і в апеляційній скарзі. Більш того, за його ж твердженнями, він ознайомився із заочним судовим рішенням саме в такий спосіб.

Таким чином, надіслані однаковим способом документи в ході судового процесу відповідач отримував досить вибірково, через що є ґрунтовні підстави вважати, що ухвала суду про витребування документів та право на подачу відзиву були ним проігноровані. Також, твердження ОСОБА_2 про неотримання кореспонденції за місцезнаходженням не заслуговують на увагу.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що в апеляційній скарзі відповідач не вказує об`єктивних причин, що унеможливили подання доказів до суду першої інстанції, а вказав лише узагальнене твердження, що він не знав про судовий процес, оскільки не отримував жодне повідомлення із суду за місцем свого проживання та за електронною адресою, якою з власних тверджень, користується.Хоча надані відповідачем докази взагалі не слід брати до уваги, з огляду на приписи ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Також звертає увагу на те, що відомості у доданих скаржником до апеляційної скарги доказах мають ознаки фальсифікації, адже в присутності позивача вони ніколи не складалися та для підпису не пропонувалися, та не відповідають встановленій нормативно-правовими актами формі. Крім того, вони не узгоджуються з іншими матеріалами справи: в довідках ОК-5, ОК-7 вказані виплати жодним чином не відображаються.

Вважає, що податкова звітність відповідача містить лише узагальнені відомості щодо його господарської діяльності і ніяк не підтверджує виплати компенсації за невикористану відпустку чи остаточний розрахунок при звільнені.

Враховуючи наведене у відзиві, позивач ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації за затримку повного розрахунку, суд першої інстанції, встановивши, що позивач отримував мінімальну заробітну плату, що підтверджується матеріалами справи, погодився з розрахунком заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації за затримку повного розрахунку позивача, та дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 у частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 10075,00 грн. та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 37358,72 грн. підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції, враховуючи, що розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, значно перевищує розмір заборгованості відповідача з виплати заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, тобто є очевидно неспівмірним із загальною сумою заборгованості ФОП ОСОБА_2 , вважав справедливим зменшити розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні позивача до розміру суми, яку ФОП ОСОБА_2 заборгував працівникові при звільненні, а саме до 10075,00 грн. + 37358,72 грн. = 47433,72 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 працював з 06.07.2017 року у ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

02.12.2021 року згідно наказу № 10-к від 01.12.2021 року ОСОБА_1 переведено на посаду «касир торговельного залу».

17.03.2022 року позивача звільнено з посади «касир торговельного залу» на підставі наказу № 3 від 17.03.2022 року відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Вказані відомості підтверджуються даними витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо застрахованої особи ОСОБА_1 № 037319 від 14.12.2022 року.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види щорічних відпусток, як основна відпустка (ст. 6 цього Закону) та додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону).

За змістом ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) (в редакції на момент звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов?язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України (в редакції на момент звільнення позивача) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред?явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України(в редакції на момент звільнення позивача) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

На підставі ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції на момент звільнення позивача) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

На підставі пп. «А», «Л» п. 1 Розділу І «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках виплати працівникам компенсації за невикористані відпустки, а також інших випадках, коли згідно із чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов?язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов?язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно п. 3 Розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у п. 4 Порядку.

Відповідно до п. 5 Розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За п. 7 Розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Згідно п. 8 Розділу ІV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) зарплата визначається діленням зарплати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Так, на підтвердження позовних вимог позивачем надано до суду фотокопію його заяви від 01.12.2021 року ФОП ОСОБА_2 про переведення його на посаду касира торговельного залу з 02.12.2021 року; фотокопію наказу ФОП ОСОБА_2 № 10-к від 01.12.2021 року, відповідно до якого ОСОБА_1 , продавця непродовольчих товарів з 02.12.2021 року переведено на посаду касира торговельного залу з посадовим окладом мінімальної заробітної плати згідно чинного законодавства; фотокопію додатку № 1 до трудового договору між працівником і фізичною особою, який зареєстрований 06.07.2017 року.

Відповідно до інформації від 10.12.2022 року з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-7 та формою ОК-5 відносно ОСОБА_1 вбачається, що позивач отримував доходи з липня 2017 року до січня 2022 року у ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на що останньому нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, з якої були сплачені страхові внески роботодавцем.

Із відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб від 14.12.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 почав працювати у ФОП ОСОБА_2 з 06.07.2017 року, а 01.12.2021 року ОСОБА_1 переведено на посаду касира торговельного залу, та 17.03.2022 року звільнено з посади касира торговельного залу в ФОП ОСОБА_2 на підставі ст. 38 КЗпП України.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи докази, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно працював з 06.07.2017 року у ФОП ОСОБА_2 , 02.12.2021 року згідно наказу № 10-к від 01.12.2021 року його було переведено на посаду «касир торговельного залу», а 17.03.2022 року його звільнено з посади «касир торговельного залу» на підставі наказу № 3 від 17.03.2022 року відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Слід звернути увагу на те, що у довідках за формою ОК-7 та формою ОК-5 відносно ОСОБА_1 відсутня інформація про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за лютий та березень 2022 року.

Погоджуючись з розрахунком заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації за затримку повного розрахунку позивача, суд першої інстанції взяв до уваги те, що ФОП ОСОБА_2 за місцем своєї адреси реєстрації фізичної особи-підприємця кореспонденцію із суду не отримує, ухиляючись від виконання ухвали суду про надання витребуваної інформації про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , довідки про заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 та про кількість днів невикористаної щорічної відпустки, також врахував інформацію з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України відносно ОСОБА_1 .

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що отримання мінімальної заробітної плати позивачем підтверджується матеріалами справи, зокрема, відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-7 та формою ОК-5 відносно ОСОБА_1 , згідно яких останній отримував доходи з липня 2017 року до січня 2022 року у ФОП ОСОБА_2 .

Відповідними відомостями також підтверджується те, що ОСОБА_1 за вказаний період роботи у ФОП ОСОБА_2 не отримував будь-яких інших видів доходів, крім мінімальної заробітної плати, зокрема, не отримував компенсації за невикористану відпустку.

Колегія суддів апеляційного суду також враховує, що до своєї заяви про перегляд заочного рішення від 14.03.2023 року відповідачем також не було додано інформації про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , довідки про заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 та про кількість днів невикористаної щорічної відпустки, а також будь-яких спростувань щодо розрахунків позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Так, скаржником до апеляційної скарги додані Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за перший квартал 2022 року від 22.06.2022 року, Додаток 5 до нього, а також Додаток 1 до аналогічного Податкового розрахунку, однак за 2 місяць 1 кварталу 2021 року від 17.04.2021 року, платіжні відомості про виплати ОСОБА_1 основної щорічної відпустки за липень 2018 року у розмірі 2473,90 грн., за серпень 2019 року у розмірі 2842,36 грн., за серпень 2020 року у розмірі 3317,00 грн., за серпень 2021 року у розмірі 3674,30 грн. та про виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмірі 2954,70 грн.

Надаючи відповідні докази суду апеляційної інстанції без попереднього його надання для оцінки судом першої інстанції, скаржник поважність причин неподання до суду першої інстанції вказаного доказу не зазначає, в той же час колегія суддів зауважує, що цивільне процесуальне судочинство здійснюється на основі принципів змагальності та диспозитивності, що знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом або витребування відповідних доказів у сторін, які в силу вимог процесуального закону повинні самостійно довести обставини, які мають значення для справи, і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, шляхом подання відповідних доказів, в той час, як суд тільки оцінює надані сторонами матеріали.

Отже, враховуючи не наведення скаржником поважності причин неподання відповідних доказів до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судом першої інстанцій, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з обгрунтованим висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 у частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 10075,00 грн. та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 37358,72 грн. підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про компенсацію за затримку повного розрахуку з 18.03.2022 року по 15.12.2022 року у розмірі 64043,52 грн., то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Встановлений статтею 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов?язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи, що розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, значно перевищує розмір заборгованості відповідача з виплати заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку тобто є очевидно неспівмірним із загальною сумою заборгованості ФОП ОСОБА_2 , справедливим і таким, що відповідатиме наведеним вище критеріям, буде зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні позивача до розміру суми, яку ФОП ОСОБА_2 заборгував працівникові при звільненні, а саме до 10075,00 грн. + 37358,72 грн., тобто до 47433,72 грн., як вказав районний суд.

З врахуванням зазначеного вище, доводи апеляційної скарги щодо того, що позивачу ОСОБА_1 були виплачені всі кошти за відбуті відпустки, а також всі розрахунки з ним були проведені своєчасно та в повному обсязі, не знаходять свого відображення у відповідності до матеріалів справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що в процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження факти порушення прав скаржника, які підлягають судовому захисту, а тому заявлені вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення колегією суддів апеляційного суду.

З врахуванням зазначеного вище, доводи апеляційної скарги колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є формальними, безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржником не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного заочного рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з викладеного вище, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалене у справі заочне рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, а тому заочне рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 слід залишити за особою, яка подавала скаргу, оскільки рішення суду залишено - без змін, а тому судові витрати апеляційним судом не переглядалися.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 -залишити без задоволення.

Заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко