Номер провадження 2/754/3529/23
Справа №754/9271/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 01.08.2017 між сторонами був укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Слободяном В.М. Відповідно до умов Договору позики позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти у розмірі 705833, 31 грн., що за курсом НБУ становить 27300, 00 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути отриману суму у строк до 01.08.2018 року. Відповідач частково повернув грошові кошти у розмірі 285294, 41 грн. Залишок неповернутих коштів становить 420538, 90 грн., що за курсом НБУ становить 11502, 70 доларів США. З метою досудового врегулювання спору позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогою про повернення залишку грошових коштів, але всі вимоги були проігноровані відповідачем. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у загальній сумі 6899139, 94 грн., з яких 420538, 90 грн. - основна сума боргу, 52780, 40 грн. - 3 % річних, 6425820, 64 грн. - 1 % пені за кожен день прострочення, а також витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.04.2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2023 року заочне рішення суду від 04.04.2023 року скасовано.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.

Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 01.08.2017 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Слободяном В.М.

Відповідно до умов Договору позики позивач ОСОБА_2 передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 705833, 31 грн., що за курсом НБУ становило 27300, 00 доларів США.

Згідно із умовами Договору позики відповідач отримав вказані кошти і зобов`язався їх повернути у строк до 01.08.2018 року.

Пунктом 1 Договору позики визначено, що сума позики прийнята у повному обсязі від Позикодавця Позичальником у момент підписання цього договору.

Відповідачем було частково виконано зобов`язання за Договором позики, а саме було повернуто грошові кошти у розмірі 285294, 41 грн., при цьому залишок неповернутої суми становить 420538, 90 грн., що за курсом НБУ становить 11502, 70 доларів США.

З метою досудового врегулювання спору позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогою про повернення грошових коштів, але до цього часу відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, наданий позивачем Договір позики є належними доказом, що підтверджує отримання відповідачем грошових коштів та письмовим зобов`язанням повернути ці кошти у конкретно обумовлений у договорі позики час, а саме до 01.08.2018 року.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.

Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договором позики не погашає.

Оскільки відповідач належним чином добровільно не виконав умови договору позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаним договором, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 420538, 90 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення 3 % річних, то судом встановлено наступне.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 3 % річних за період з 01.08.2018 року по 06.10.2022 року у розмірі 52780, 40 грн.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Законом України від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18.

Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також вказаним пунктом встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Зважаючи на вимоги вказаного Закону розрахунок 3 % річних повинен проводитися позивачем за період з 01.08.2018 року (дата прострочки сплати першого платежу) по 23.02.2022 року включно.

Наданий позивачем розрахунок не відповідає вимогам діючого законодавства, а тому суд вважає, що з відповідач на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних за період з 01.08.2018 року по 23.02.2022 року у розмірі 45003, 33 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення пені, то слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 8 Договору позики визначено, що за прострочення виконання зобов`язань за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.

Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Позивачем наданий розрахунок пені за період з 01.08.2018 року по 06.10.2022 року.

За правилами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, аналіз норм статті 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що умовами Договору встановлено, що зобов`язання має бути виконано до 01.08.2018 року, відповідач вважається таким, що прострочив, починаючи з 02.08.2018 року.

Відповідачем в установленому законом порядку була подана заява про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення пені.

Так, стягнення пені обмежується останніми 2 місяцями перед зверненням позивача до суду, тобто з 11.10.2021 року по 11.10.2022 року.

Крім того, відповідача звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення позики і за період з 12.03.2020 року.

Так, згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на усій території України встановлено з 12 березня 2020 року карантин. Постановою від 25.04.2023 року № 383 карантин продовжено до 30.06.2023 року.

Законом України від 16.06.2020 року № 691-IX «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України» щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо не нарахування штрафних санкцій під час дії карантину.

Отже, починаючи з 12 березня 2020 року, відповідача звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення позики.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі № 756/7895/21, де зазначено про те, що, незважаючи на приписи чинного законодавства, які обмежують період нарахування штрафних санкцій, в тому числі і пені, що підлягає стягненню із позичальника у зв`язку із порушенням ним боргового зобов`язання (за умови встановлення судом існування такого зобов`язання) в період карантину, в задоволенні позовних вимог про стягнення пені потрібно відмовити, оскільки період нарахування пені за прострочення грошового зобов`язання з 11.10.2021 року (в межах позовної давності) збігається із періодом карантину, запровадженого на території України.

Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 у частині стягнення пені задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 12405, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 509, 510, 525, 526, 527, 625, 1046, 1048, 1050, 1052 Цивільного кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за Договором позики від 01.08.2017 року у розмірі 420538, 90 грн., 3 % річних за період з 01.08.2018 року по 23.02.2022 року у розмірі 45003, 33 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 12405, 00 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення пені - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлений 04 вересня 2023 року.

Суддя О.В.Лісовська