КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/2813/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року м. Київ

Справа № 381/3799/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Грицишина А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Ничик Аліною Валеріївною , на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Соловей Г.В.,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання рухомого майна особистою приватною власністю,

встановив:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання рухомого майна особистою приватною власністю.

Позов обґрунтовано тим, що з 27.10.1990 року по 21.07.2010 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 він за кошти від шлюбу придбав автомобіль «Шевроле Авео», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , а 18 квітня 2015 року він придбав для здійснення підприємницької діяльності автомобіль «ЗИЛ» (асенізатор), д.н.з. НОМЕР_2 , частково за свої особисті кошти, які він заощадив, а частково за кошти, які надала його мати, яка мала особисті заощадження та отримала грошові кошти за оренду земельного паю.

Вказував, що з 21 березня 2006 року він працював за трудовим договором № 148, а в подальшому він працював та отримував заробітну плату у «Фастів Автотранс», а також отримав кошти за земельний пай.

Посилаючись на положення ст. ст. 57, 60 СК України, позивач вважав, що вказані автомобілі є його особистою приватною власністю, оскільки придбані за його особисті кошти.

З урахуванням наведеного, позивач просив суд визнати його особистим приватним майном автомобіль «Шевроле Авео», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та автомобіль «ЗИЛ» (асенізатор), д.н.з. НОМЕР_2 .

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Ничик А.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано той факт, що в провадженні цього ж суду перебуває справа № 381/2615/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна та стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні, а предметом позову ОСОБА_1 у цій справі є спірні автомобілі «Шеврове Авео», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , і «ЗИЛ» (асенізатор), д.н.з. НОМЕР_2 .

Вказує, що ОСОБА_1 у цивільній справі № 381/2615/21 було заявлено зустрічну позовну вимогу про визнання спірного рухомого майна особистою приватною власністю, але судом у прийнятті зустрічної вимоги було відмовлено, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з окремим позовом про визнання рухомого майна особистим приватним майном. Тому вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відмову у позові ОСОБА_1 з тих підстав, що ним не надано доказів про невизнання його права відповідачем, оскільки ці висновки суду спростовуються заявленим відповідачем позовом у справі №381/2615/21, який розглядається цим же складом суду і вказаний факт не заперечувався відповідачем.

Зазначає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, спірні автомобілі є особистою приватною власністю позивача, оскільки придбані за його особисті кошти.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. Представник позивача - адвокат Ничик А.В. надіслала заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності представника апелянта та скаргу задовольнити. З огляду на викладене, колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодного належного і допустимого доказу в обґрунтування невизнання його права відповідачем, можливість порушення свого права власності або вчинення дії, що порушують його право або які можуть порушити його право зі сторони відповідача, так як і відсутні докази порушення права позивача на автомобілі, які зареєстровані за позивачем на праві власності.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 у період із 27.10.1990 року по 21.07.2010 року (а. с. 18, 19).

За ОСОБА_1 зареєстровано транспортний засіб марки «CHEVROLET Aveo SF69Y», д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 27.07.2010 року (а. с. 8), та транспортний засіб марки «ЗИЛ 4505», спеціалізований вантажний цистерна асенізаційна, д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 18.04.2015 року (а. с. 9).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач, окрім іншого, посилався на вказану норму ст. 392 ЦК України. Виходячи зі змісту наведеної норми права, потреба у такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що право власності позивача на зазначені транспортні засоби підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів, з відповідачем ОСОБА_3 позивач у шлюбі не перебував.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із недоведеності позивачем порушення його прав на спірне майно, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів на підтвердження невизнання його права зі сторони відповідача чи вчинення останньою дій, що можуть порушити його права.

В апеляційній скарзі сторона позивача посилається на те, що судом першої інстанції не враховано той факт, що в провадженні цього ж суду перебуває справа № 381/2615/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна та стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні, а предметом позову ОСОБА_1 у цій справі є спірні автомобілі «Шевроле Авео», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , і «ЗИЛ» (асенізатор), д.н.з. НОМЕР_2 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року було зупинено апеляційне провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 381/2615/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна та стягнення грошової компенсації за частку у спільній сумісній власності.

13 лютого 2023 року Фастівським районним судом Київської області увалено рішення у цивільній справі №381/2615/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання разом однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна та стягнення грошової компенсації за частку у спільній сумісній власності, яким позов залишено без задоволення.

25 липня 2023 року до суду апеляційної інстанції надійшов лист Фастівського районного суду Київської області разом з копією рішення від 13 лютого 2023 року з відміткою дати набрання законної сили рішенням - 24 березня 2023 року.

Отже, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2023 року у справі № 381/2615/21 у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна та стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні - відмовлено.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_3 не довела наявність між нею і ОСОБА_1 відносин, притаманних подружжю та не надала доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Таким чином, у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивач пред`явив свої вимоги до особи, яка не має будь-яких прав на спірне майно, а тому апріорі не може оспорювати право власності позивача на таке майно.

За наведених обставин відсутня потреба у визнанні за позивачем права особистої приватної власності в порядку статті 392 ЦК України на спірне майно, яке відповідно до наданих свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів від 22 липня 2010 року та від 18 квітня 2015 року зареєстроване на праві власності за позивачем ОСОБА_1 .

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Ничик Аліною Валеріївною , - залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02 серпня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Немировська О.В.