Справа № 202/1180/22
Провадження № 2/202/161/2023
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2023 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Різниченко Я.М., Кістриці О.В., позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника позивачів адвоката Резніка О.Г., відповідача ОСОБА_4 , представника відповідача - адвоката Сватенко Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мішекін Валерій Вікторович, про визнання договору дарування квартири удаваним, визнання договору дарування договором довічного утримання та договором міни, розірвання договору довічного утримання та договору міни, поновлення права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2022 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому зазначили, що разом із відповідачем були співвласниками чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Також відповідач мала у своєму розпорядженні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Приблизно в жовтні 2005 року відповідач, яка є професійним лікарем, звернулася до них з пропозицією про довічне утримання нею батьків.

Вона наголосила, що візьме на себе довічне утримання батьків у разі відчуження ними та братом своїх часток у квартирі по АДРЕСА_3 на її користь - по 1/5 частки кожний.

Таким чином, відповідач запропонувала укласти договір довічного утримання батьків в обмін на набуття права власності на квартиру по АДРЕСА_3 .

Пропозиція відповідача з огляду на похилий вік батьків та на погіршення їх стану здоров`я була сприйнята добре, але за таких умов ОСОБА_3 втрачав своє право власності у квартирі по АДРЕСА_3 , не отримуючи нічого взамін.

Тому відповідач запропонувала зробити з ОСОБА_3 обмін, а саме він передає їй у власність свою 1/5 частину квартири по АДРЕСА_3 , а вона у подальшому передасть йому своє право власності на домоволодіння по АДРЕСА_4 .

Отже, ними було погоджено наступне:

Між відповідачем та батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 реально укладається договір «Довічного утримання», де позивачі - відчужувачі, а відповідач - набувач.

За умовами договору «Довічного утримання»:

1.«Відуджувачі» передають у власність по 1/5 частки кожний, а «Набувач» приймає у власність від кожного по 1/5 частині квартири по АДРЕСА_3 ;

2.«Набувач» зобов`язується до кінця життя «Відчужувачів» здійснювати утримання (догляд) за останніми;

3.Догляд (опікування), що надається «Набувачем» « ОСОБА_5 », включатиме в себе:

3.1. - забезпечення відчужувачів харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами;

3.2- прибирання квартири щотижня;

3.3- надання за потреби медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо);

3.4- надання будь-якої іншої допомоги;

3.5- вчинення усіх необхідних дій щодо забезпечення відчужувачів усіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами;

3.6- виконання додаткових доручень відчужувачів, необхідних для забезпечення останніх належним доглядом;

3.7- грошова оцінка матеріального забезпечення, яке надається відчужувачам набувачем згідно п.п. 3.1-3.7 складатиме 500 грн. на місяць на кожного і дана сума повинна сплачуватися набувачем відчужувачам не пізніше 1 числа кожного місяця за наступний місяць;

3.8- безкоштовне забезпечення відчужувачів житлом у квартирі;

3.9- для проживання відчужувачам надається уся квартира та з можливістю проживання у ній і набувача;

3.10- сплату набувачем усіх комунальних платежів за квартиру ( газ, вода, світло, квартира і таке інше);

4.Набувач не має права до смерті відчужувачів продавати, дарувати, міняти квартиру, укладати щодо неї договір застави, передавати її у власність іншій особі на підставі іншого правочину;

5.Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувачів у разі невиконання або неналежного виконання «Набувачем» своїх обов`язків.

Натомість відповідно до вищенаведених домовленостей між відповідачем та ОСОБА_3 реально укладається договір «Міни».

За умовами Договору «Міни»:

1.Позивач 3 (продавець) передає у власність Відповідачу (покупець) 1/5 частки квартири по

АДРЕСА_3 .В свою чергу Відповідач (продавець) передає у власність ОСОБА_3 (покупець) квартиру по

АДРЕСА_4 .Договір «Міни» може бути розірваний за рішенням суду на вимогу сторін.

Після отримання згоди на пропозицію відповідача та обговорення усіх реальних правовідносин стосовно договорів довічного утримання та міни, відповідач наголосила, що згідно діючого законодавства необхідно буде укладати та засвідчувати нотаріально три договори.

З метою уникнення зайвих процедур та матеріальних витрат відповідач запропонувала замість трьох дійсних договорів укласти лише один договір - удаваний договір дарування, за яким позивачі начебто обдаровують відповідача своїми частками в квартирі по АДРЕСА_3 .

Відповідач роз`яснила, що укладений договір дарування позбавить родину певних матеріальних витрат та держаних і нотаріальних процедур.

Відповідач роз`яснила, що хоча у договорі дарування будуть зазначатися інші домовленості, але по справжньому договір дарування для них є договором довічного утримання та договором міни і не звільняє її від виконання в подальшому обов`язків, передбачених саме договорами довічного утримання та міни.

Таким чином, відповідач запропонувала позивачам укласти удаваний договір - договір дарування.

Позивачі, перебуваючи з відповідачем у добрих родинних стосунках та не передбачаючи настання будь-яких негативних наслідків, погодилися з ініціативою відповідача на укладення удаваного договору дарування замість укладення дійсних договорів довічного утримання та міни.

20.10.2005 року позивачі ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_2 , їх син ОСОБА_3 уклали з відповідачем удаваний договір дарування, згідно з яким позивачі подарували, а відповідач прийняла у дар 3/5 частин квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_5 .

Після укладення цього договору відповідач своїх обов`язків, передбачених дійсними договорами, перед позивачами в повному обсязі не виконувала.

Позивачі на той час не вважали дії відповідача такими, що порушують їх права та є підставою для розірвання договорів.

Позивачі прискіпливо до бездіяльності відповідача не відносилися та не очікували від неї якихось негативних дій та завжди з розумінням відносилися до можливостей відповідача у певний час, до життєвих ситуацій, які складалися як для позивачів, так і для відповідача.

Майже до 2019 року позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 жили разом з відповідачем, постійно спілкувалися.

Позивач ОСОБА_3 з дозволу відповідача десь з кінця 2006 року жив у домоволодінні відповідача по АДРЕСА_4 .

Позивачі у родинному колі іноді натякали відповідачу про невиконання нею умов домовленостей за дійсними договорами.

По питанню довічного утримання відповідач фактично нічого не виконувала крім того, що надавала батькам можливість проживати у квартирі по АДРЕСА_3 , іноді купляла деякі продукти та надавала медичну допомогу.

По питанню міни з ОСОБА_3 відповідач з різних приводів постійно відкладала передачу у власність квартири по АДРЕСА_4 , хоча надала дозвіл там проживати.

До теперішнього часу відповідач свою квартиру по АДРЕСА_4 у власність ОСОБА_3 так і не передала.

З листопада 2019 року відповідач стала вимагати від батьків виселення з квартири по АДРЕСА_3 , а від ОСОБА_3 виселення з квартири по АДРЕСА_4 , мотивуючи тим, що ніякого договору довічного утримання та міни вона не укладала, квартири її, їй потрібні гроші і вона як власник може робити все, що хоче.

У грудні 2019 року відповідач вчинила бійку з позивачами, за фактом чого відділенням поліції № 2 Дніпровського районного УНП у Дніпропетровській області було розпочато два кримінальних провадження за ст. ст. 125 ч. 1, 122 ч. 1 КК України № 0000084 та № 0001960.

Саме ці події стали ще одним переконливими фактом того, що відповідач не бажає в подальшому знаходити порозуміння у виконанні договорів довічного утримання та міни та взагалі їх виконувати .

За таких обставин у лютому 2020 року позивачі звернулися до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання договору дарування.

25.06.2021 року ухвалою суду цивільна справа №202/1585/20 була закрита у зв?язку з відмовою від позову.

До грудня 2019 року договір довічного утримання відповідачем виконувався частково.

З грудня 2019 року та на теперішній час договір довічного утримання відповідачем взагалі не виконується, що порушує права позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Крім того, до грудня 2019 року договір міни відповідачем виконано частково, а саме відповідач прийняла від позивача ОСОБА_3 у власність 1/5 частину квартири по АДРЕСА_3 . Натомість відповідач не передала і не збирається передавати у власність позивачу квартиру по АДРЕСА_4 .

З грудня 2019 року та на теперішній час договір міни відповідачем не виконано, що порушує права ОСОБА_3 .

Відповідач в будь-який час може здійснити відчуження квартири, що позбавить позивачів місця проживання.

Жодного іншого житла вони не мали. Також не мали наміру його відчужувати.

За цих підстав позивачі просять:

Визнати договір дарування від 20.10.2005 року, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , з другої сторони, удаваним, а тому і недійсним.

Визнати договір дарування від 20.10.2005 року, укладений між ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , з другої сторони, договором довічного утримання ОСОБА_1 ОСОБА_4 .

Розірвати договір довічного утримання від 20.10.2005 року, укладений між ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , з другої сторони.

Застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання від 20.10.2005 року, укладеного між ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , з другої сторони, та повернути ОСОБА_1 у власність 1/5 частину квартири за адресою АДРЕСА_5 .

Визнати договір дарування від 20.10.2005 року, укладений між ОСОБА_2 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , з другої сторони, договором довічного утримання ОСОБА_2 ОСОБА_4 .

Розірвати договір довічного утримання від 20.10.2005 року, укладений між ОСОБА_2 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , з другої сторони.

Застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання від 20.10.2005 року, укладеного між ОСОБА_2 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , з другої сторони, та повернути ОСОБА_2 у власність 1/5 частину квартири за адресою АДРЕСА_5 .

Визнати договір дарування від 20.10.2005 року, укладений між ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , з другої сторони, договором міни між ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , з другої сторони.

Розірвати договір міни від 20.10.2005 року, укладений між ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , з другої сторони.

Застосувати наслідки розірвання договору міни від 20.10.2005 року, укладеного між ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , з другої сторони, та повернути ОСОБА_3 у власність 1/5 частину квартири за адресою АДРЕСА_5 .

В рахунок відшкодування судових витрат стягнути з відповідача ОСОБА_4 : 5284,8 грн. на користь позивача ОСОБА_1 ; 3300 грн. на користь позивача ОСОБА_2 ; 5284,8 грн. на користь позивача ОСОБА_3 .

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 квітня 2022 року у справі було відкрито загальне позовне провадження.

Під час підготовчого провадження відповідачем ОСОБА_4 був поданий відзив на позов, в якому вона позов не визнала та зазначила, що обставини, на які посилаються позивачі, не відповідають дійсності.

Насправді 20 жовтня 2005 року між її батьками ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , братом ОСОБА_3 та нею, ОСОБА_4 , був укладений договір дарування 3/5 часток квартири АДРЕСА_6 .

На час укладення договору дарування позивачам належало 3/5 частки вищевказаної квартири, по 1/5 частці кожному, їй належала 1/5 частина квартири та 1/5 частина квартири належала її сестрі - ОСОБА_6 , яка теж перейшла у її власність за договором дарування, укладеним 03 лютого 2011 року.

Ніякого договору довічного утримання з батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вона не укладала та ніяких умов, які вказані в позові, не погоджувала.

Крім того, ніяких умов щодо передачі ОСОБА_3 у власність іншого нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , взамін на його 1/5 частку в спірній квартирі не було, оскільки на час укладання договору дарування 3/5 частин спірної квартири вона не була власницею нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначена нерухомість перейшла їй у власність на підставі договору дарування 15/100 частин домоволодіння, посвідченого 17 липня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мішекіним В.В.

Вищезазначені обставини підтверджуються самим договором дарування 3/5 часток спірної квартири, де у пункті 8 сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.

Згідно з пунктом 9 оспорюваного договору дарувальники стверджують, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства як фізичного, так і морального.

У сторін договору дарування було вільне волевиявлення на його укладання, яке відповідало їх внутрішній волі.

На сімейній нараді було вирішено питання щодо передачі їй у власність 3/5 часток спірної квартири. Її брат ОСОБА_3 , на її думку, вів та продовжує вести неправильний спосіб життя, зловживав та зловживає спиртними напоями, ніде не працював та не працює, отримав у кредит гроші, які з нього були стягнуті за рішенням суду та на належну йому частку квартири був накладений арешт, який після погашення боргу знятий. Батьки все це знали та наполягали на тому, щоб свої частки передати їй у власність саме за договором дарування. Брат теж наполягав на тому, щоб подарувати свою 1/5 частку, оскільки бажали, щоб квартира перейшла у її власність.

Коли їй у власність 17 липня 2006 перейшли 15/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , щоб брат ОСОБА_3 не псував життя батькам, вона запропонувала йому пожити окремо, це було у 2012 році, коли він розірвав шлюбні відносини зі своєю дружиною.

Стверджує, що ніякого договору довічного утримання з батьками не укладала, оскільки як дочка і так постійно їм допомагала.

Між нею і батьками склалися напружені та неприязні відносини на грунті нерухомості квартири, в якій вони усі зареєстровані та проживали.

Батьки, налаштовані її братом ОСОБА_3 , своїми діями постійно намагаються відібрати в неї власності, тому безпідставно викликали працівників поліції. Саме вони влаштовували скандали та сварки. З 22 лютого 2020 року вони змінили замки у квартирі та перешкоджають їй проживати в ній.

Відносини між ними погіршилися з січня 2019 року, коли в неї було виявлене онкологічне захворювання, була зроблена складна операція, надана 2-га група інвалідності та після того як вони з її співмешканцем ОСОБА_7 зібралися узаконити сімейні відносини. Батьки налаштовані братом, який заборгував фінансовій установі велику суму, почали здійснювати дії, направлені на повернення на свою користь майна - 3/5 частин квартири: вчиняли сварки та скандали, які супроводжувались бійками та фізичним насиллям з їх боку, вимагали повернення їм у власність їх часток.

Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2020 року було закрито провадження у справі № 202/174/20 про адміністративне правопорушення відносно неї на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч. 1, ст. 173-2 ч.2, ст. 173 КУпАП.

Відповідач наполягає на тому, що ніяких зобов`язань щодо утримання батьків за умовами, які останні наводять у позові, не обговорювала та на себе не брала в силу того, що як дочка постійно приділяла батькам увагу, допомагала, лікувала, прибирала, доглядала, але ніколи не зобов`язувалася їх утримувати на підставі договору довічного утримання.

На час укладення договору дарування, а саме 20.10.2005 р., батьки хоча й досягли пенсійного віку, але працювали, отримували заробітну плату та пенсію та не потребували утримання. На момент укладення оспорюваного правочину тяжких захворювань, які б свідчили про неусвідомлення дарувальниками своїх дій, позивачі не мали, навпаки позивачі мали намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. При посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивачі діяли без примусу, вільно, розуміли, що укладають саме договір дарування, безоплатно передають 2/5 частки квартири своїй дочці. На час укладення оспорюваного договору дарування як позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , так і вона були зареєстровані та проживали у спірній квартири.

На думку відповідача, позивачі не надали належних доказів на підтвердження будь-якої домовленості про їх утримання, а також не надали жодного доказу на підтвердження помилки з їх боку щодо природи договору дарування.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору дарування у справі № 202/1585/20, позивачі просили розірвати договір у зв`язку з тим, що дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей з невиконанням його умов, тим самим підтверджуючи факт укладання між сторонами саме договору дарування 3/5 частин квартири.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 , то, на її думку, вони також є необґрунтованими, оскільки, укладаючи 20 жовтня 2005 року договір дарування, у тому числі належної йому частки квартири, ніякої домовленості з ним на укладення договору міни на квартиру АДРЕСА_7 не могло бути, оскільки дана нерухомість перейшла їй у власність лише 17 липня 2006 року.

Також відповідач вважає, що позивачами пропущений строк позовної давності .

Тому просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02 серпня 2022 року у справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачі та їх представник - адвокат Резнік О.Г. позов підтримали.

При цьому позивачі наголосили, що ініціатором укладення саме договору дарування була ОСОБА_4 . У нотаріуса вони підписали договір дарування, так як довіряли ОСОБА_4 . Крім того, хоча станом на 20.10.2005 року ОСОБА_4 не була власницею нерухомості по АДРЕСА_4 . Водночас вона мала у розпорядженні цю нерухомість. Приблизно з 2002 року їх родина доглядала за власником цього будинку. Після його смерті на початку 2004 року його родич ОСОБА_8 надав довіреність на ім`я ОСОБА_2 на право розпорядження помешканням по вул. Звивистій з подальшим правом дарування цього помешкання ОСОБА_4 . На жовтень 2005 року їх родина розуміла, що помешкання по АДРЕСА_4 після певних процедур перейде у власність ОСОБА_4 . З цієї підстави і велася розмова про обмін частки квартири ОСОБА_3 на помешкання по АДРЕСА_4 . За вказане домоволодіння їх родина сплатила родичам померлого грошові кошти в сумі 4000 доларів США. Також позивачі вважали, що строк позовної давності слід рахувати з 15.12.2019 року, коли ОСОБА_4 спричинила ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тілесні ушкодження. Саме з цього часу вони зрозуміли, що ОСОБА_4 умови договору довічного утримання виконувати не буде. Просили врахувати, що квартира була їх єдиним житлом та причини обдаровувати ОСОБА_4 не було. У зв`язку з чим позивачі наполягали на задоволенні їх позову.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник - адвокат Сватенко Н.А. в судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мішекін В.В. у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_9 пояснила, що з 1980 року проживає по АДРЕСА_8 . ОСОБА_4 допомагала батькам, робила медичне обстеження. Батьки подарували їй квартиру. На той час вони працювали. ОСОБА_10 не працював, він незадовільний спосіб життя. Коли ОСОБА_4 захворіла, в них у родині стали погані відносини.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що проживає по АДРЕСА_9 . ОСОБА_12 її сусіди. ОСОБА_4 надавала доручення її дочці ОСОБА_13 представляти її під час укладення договору дарування. Згодом, коли ОСОБА_4 захворіла та вступила в шлюб, позивачі стали вимагати, що вона переписала квартиру на них. З цього приводу у них був скандал та бійка.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне:

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_4 є дочкою позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також рідною сестрою позивача ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22 листопада 1996 року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 22 листопада 1996 р. за № 3/2258-96, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 належала квартира АДРЕСА_1 .

20 жовтня 2005 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (дарувальники), з однієї сторони, та ОСОБА_4 (обдаровувана), від імені якої діяла ОСОБА_13 на підставі довіреності, посвідченої 03.10.2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. в реєстрі за № 3794, з другої сторони, був укладений договір дарування 3/5 частин квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мішекіним В.В. в реєстрі за № 5513.

Відповідно до цього договору ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подарували, а ОСОБА_4 прийняла в дар 3/5 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 83,7 кв.м.

В пункті 8 цього договору сторони підтвердили, що він не носить характеру уявного та удаваного правочину.

Крім того, в пункту 9 договору дарувальники стверджують, що дарування здійснено за доброю волею без будь-яких погроз, примусу чи насильства як фізичного, так і морального.

Також судом установлено, що 17 липня 2006 року між ОСОБА_8 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений договір дарування 15/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_4 .

Також 03 лютого 2011 року між ОСОБА_6 , від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений договір дарування 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом про визнання удаваним договору дарування від 20.10.2005 року, визнання його договором довічного утримання та договором міни, а також розірвання договору довічного утримання та договору міни та поновлення права власності, позивачі посилаються на те, що насправді ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений з відповідачем договір довічного утримання, а ОСОБА_3 - договір міни, а не договір дарування.

Вирішуючи вказаний спір між сторонами, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (частина 2 статті 717 ЦК України).

За частиною 1 статті 725 ЦК України договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред`являти вимог до третьої особи про виселення тощо).

В свою чергу, статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

В силу статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Згідно з частиною 1 статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.

Крім того, статтею 715 ЦК України визначено, що за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.

Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.

Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості.

Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже, відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних юридичних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року в справі № 742/1913/15 (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року в справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року в справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20), постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20).

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Судувід 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим, позивачі не надали суду достатніх доказів на підтвердження укладення 20.10.2005 року між ними і відповідачем удаваного правочину.

Докази того, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на час укладення договору потребували утримання чи догляду і відповідач взяла на себе зобов`язання надавати таке утримання чи догляд у справі відсутні.

Суд звертає увагу, що відповідач мешкала разом із батьками, була пов`язана з ними спільним побутом, вони мали взаємні права та обов`язки.

Відтак, той факт, що відповідач як дочка до своєї хвороби у 2019 році надавала батькам допомогу по господарству, купувала продукти та надавала медичну допомогу ще не свідчить про наявність між сторонами зобов`язань, передбачених статтею 744 ЦК України, а саме, що відповідач приймала на себе обов`язки забезпечувати батьків довічно утриманням та (або) доглядом взамін на передання їй права власності на їх частки у квартирі.

Крім того, суд бере до уваги, що на час укладення договору дарування 20.10.2005 року відповідач не була власником 15/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_4 . Право власності на це домоволодіння відповідач набула 17.07.2006 року.

Отже, станом на день укладення договору дарування (20.10.2005 року) відповідач не мала права відчужувати це майно, а відтак воно не могло бути предметом договору міни.

Той факт, що після набуття відповідачем права власності на домоволодіння по АДРЕСА_4 позивач ОСОБА_3 з її дозволу мешкав у ньому та вважав, що сестра повинна йому передати право власності на це майно в обмін на подаровану їй частку в квартирі, сам по собі не свідчить, що 20.10.2005 року між ними фактично був укладений договір міни.

Позивачі не довели, що, укладаючи 20.10.2005 договір дарування з відповідачем, вони насправді мали намір вчинити договір довічного утримання та договір міни, зокрема, що в них було відсутнє волевиявлення на безоплатне відчуження своїх часток у праві власності на квартиру, як і не довели наявність будь-яких умисних дій з боку відповідача, спрямованих на укладення договору дарування з метою приховати інший правочин. Позивачі взагалі не обґрунтували, яка для них була користь від вчинення удаваного правочину, якщо згідно з укладеним договором витрати, пов`язані з нотаріальним оформленням, сплачувала обдаровувана.

Суд враховує, що сторони між собою є найближчими родичами, на час укладення правочину відповідач проживала разом із батьками, вони мали гарні сімейні відносини, а тому доводи позивачів про те, що у них не було причин обдаровувати відповідача своїми частками у житлі, суд вважає необґрунтованими. Протягом майже п`ятнадцяти років позивачі укладений договір дарування не оспорювали та не вважали, що цим правочином порушуються їх права, в тому числі право на житло.

Само по собі погіршення відносин між сторонами в 2019 році, зміна намірів позивачів щодо розпорядження своїм майном, не може бути підставою для визнання договору дарування удаваним, тобто таким, що укладений для приховання інших правочинів, - договору довічного утримання та договору міни та відповідно їх розірвання.

Укладаючи спірний договір дарування, позивачі не помилялися щодо природи укладеного правочину. Сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не інший договір, у тому числі договір довічного утримання та договір міни. Договір дарування не містить будь-яких застережень чи вказівок про майнові чи немайнові зобов`язальні умови для його сторін.

Підписуючи договір дарування, в пункті 8 сторони підтвердили, що він не носить характеру уявного та удаваного.

Отже, воля позивачів була направлена саме на укладення з відповідачем договору дарування.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин та між сторонами фактично виникли інші правовідносини, ніж ті, що передбачені договором дарування, не надано.

За таких обставин суд вважає, що в задоволенні позову про визнання договору дарування квартири удаваним, визнання договору дарування договором довічного утримання та договором міни, розірвання договору довічного утримання та договору міни, а також поновлення права власності необхідно відмовити.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд також бере до уваги, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином, застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивачів.

Оскільки судом правові підстави для визнання оспорюваного договору дарування удаваним не встановлені, позов є недоведеним, що є самостійною підставою для відмови в позові, підстави для застосування позовної давності за заявою відповідача відсутні.

У зв`язку з відмовою в позові відповідно до статті 141 ЦПК України понесені позивачами судові витрати відшкодуванню відповідачем не підлягають.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мішекін Валерій Вікторович, про визнання договору дарування квартири удаваним, визнання договору дарування договором довічного утримання та договором міни, розірвання договору довічного утримання та договору міни, поновлення права власності відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Ю. Марченко