Ухвала

29 березня 2023 року

м. Київ

справа № 343/79/22

провадження № 61-4384ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коломієць Г. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду

від 14 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на майно, в якому просила суд:

- визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1 кв. м; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68,9 кв. м; автомобіль марки PEUGEOT BOXER, 2001 року випуску;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину кожної із вказаних квартир та в цілому на автомобіль.

У квітні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просив суд:

- визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1 кв. м; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68,9 кв. м; квартиру

АДРЕСА_3 , загальною площею 63,0 кв. м;

- провести розподіл спільного майна подружжя таким чином:

- виділити в особисту приватну власність ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1 кв. м, вартістю 536 310,00 грн;

- виділити в особисту приватну власність ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 63,0 кв. м, вартістю 828 197,00 грн;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки квартири

АДРЕСА_2 , загальною площею 68,9 кв. м, вартістю 685 800,00 грн (2/3 складає 457 200,00 грн);

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири

АДРЕСА_2 , загальною площею 68,9 кв. м, вартістю 685 800,00 грн (1/3 складає 228 600,00 грн);

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 63 287,00 грн різниці вартості між частками спільного майна подружжя, виділеного у приватну власність (1 056 797,00 грн - сукупна вартість майна, яке виділяється

у власність ОСОБА_1 ; 993 510,00 грн - сукупна вартість майна, яке виділяється у власність ОСОБА_2 ).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 14 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року, первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на майно задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 власністю:

- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1 кв. м;

- квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68,9 кв. м.;

- автомобіль марки Peugeot Boxer 2001 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 номер кузова НОМЕР_1 .

У порядку поділу спільної сумісної власності визнано за ОСОБА_1 1/2 частки на :

- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1 кв. м;

- квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68,9 кв. м.;

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки Peugeot Boxer 2001 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 номер кузова НОМЕР_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 63,0 м. кв.

У порядку поділу спільної сумісної власності визнано за ОСОБА_2 :

- 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 63,0 м. кв.

В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

22 березня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою (яка надійшла до суду 28 березня 2023 року) на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року (повний текст постанови виготовлено 20 лютого 2022 року), у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частини задоволення зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження

з огляду на наступне.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду,

в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, у касаційній скарзі заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанційнорм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, відповідно до вимог частини другої, четвертої статті 392 ЦПК України, заявнику необхідно надати суду уточнену редакцію касаційної скарги з посиланням на підставу (підстави) касаційного оскарження, передбачену (передбачені) частиною другою статті 389 ЦПК України та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Також, у порушення пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не доданий документ, що підтверджує сплату судового збору.

У касаційній скарзі заявник вказала, що вона звільнена від сплати судового збору за подачу касаційної скарги, оскільки вона є особою з інвалідністю 2 групи.

Однак, заявник не надала жодного доказу на підтвердження даного посилання.

Підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на день звернення до суду з цим позовом) передбачено, що за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України вбачається, що у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до ГУК

у м. Києві/Печерс.р-н/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026007, код банку отримувача (МФО): 899998, код класифікації доходів бюджету: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату в повному обсязі, або надати належні докази того, що заявник звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до вимог частин другої, третьої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення їх недоліків.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки, передбачені законом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. В. Коломієць