Номер провадження: 22-ц/813/850/23
Справа № 509/6617/19
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Власенко С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 та Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та її діти, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є власниками в сукупності 1/2 частини домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина вказаного домоволодіння належить відповідачу по справі, ОСОБА_1 .

09 червня 2008 року на ім`я відповідача відповідно до рішення Великодолинської селищної ради від 18.01.2008 року за № 590-VI було видано Державний акт серії ЯЖ № 303253, відповідно до якого відповідачу на праві приватної власності належить земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0.0790 га за адресою домоволодіння. Земельній ділянці присвоєний кадастровий номер :02:004:0355.

Позивач зазначала, що передача земельної ділянки безоплатно у власність гр. ОСОБА_1 , яка відбулася на підставі рішення Великодолинської селищної ради від 18.01.2008 року за № 590-VI, здійснена з порушенням ст. 89 Земельного кодексу України.

Тому, через порушення відповідачем права позивача на приватизацію, як співвласника земельної ділянки, частина якої перейшла до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , разом із 1/2 частиною домоволодіння у розумінні ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, позивач була змушена звернутись до суду з дійсним позовом.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 січня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено та визнано недійсним та скасовано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №303253 із цільовим призначенням: будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою по АДРЕСА_1 , площею 0,0790га, кадастровий номер ділянки :02:004:0355, виданий на ім`я ОСОБА_1 09.06.2008 року, на підставі рішення Великодолинської селищної ради від 18.01.2008 року за № 590-VI, скасовано державну реєстрацію Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №303253 із цільовим призначенням: будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою по АДРЕСА_1 , площею 0,0790га, кадастровий номер ділянки :02:004:0355, виданого на ім`я ОСОБА_1 09.06.2008 року, на підставі рішення Великодолинської селищної ради від 18.01.2008 року за № 590-VI.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить визнати незаконним та скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 січня 2021 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

При цьому посилаючись на те, що судом першої інстанції в порушення вимог процесуального права не враховано, що позивачем пропущено строк звернення до суду із відповідним позовом, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивачу ще в 2008 році було відомо про намір відповідача щодо приватизації спірної земельної ділянки та претензій щодо площі та конфігурації на той час не було.

Окрім цього, позивач у своєму позові посилається на ст. 89 Земельного кодексу України, тобто наполягає, що земельна ділянка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що не відповідає дійсності, так як до 2008 року ділянка належала сторонам на праві спільної часткової власності, а саме: відповідачу належало частина земельної ділянки площею 0,158 га та після виділення в окрему одиницю склало 0,079 га, відповідно до частки відповідача дотримуючись норм ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Також апелянт наголошує на тому, що судом першої інстанції було грубо порушено норми цивільного законодавства, оскільки не було скасовано правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, який є підставою для видачі оспорюваного державного акту, так як рішення селищної ради не суперечить актам цивільного законодавства і не порушує цивільні права та інтереси.

Позивач не надав жодних обґрунтованих доказів, щоб підтверджували недійсність зазначеного державного акту на право власності на земельну ділянку, чим його наявність позбавляє позивача права приватизувати свою частину земельної ділянки та з яких міркувань він виходив.

У квітні 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому посилаючись на те, що вимоги апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки та невірному трактуванні норм права.

Наголошує, що своїми діями з приводу оформлення та реєстрації Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ЯЖ №303253 від 09.06.2008 року відповідач порушив право ОСОБА_2 на приватизацію, як співвласника земельної ділянки, частина якої перейшла до неї та її дітей, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 разом із частиною домоволодіння у розумінні ст. 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.

Також позивач вказує, що ОСОБА_1 вважає, що її частина будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 виділена в окрему частку але не надає відповідних, підтверджуючих доказів.

12 квітня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від Великодолинської селищної ради надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого, представник відповідача просить розглянути справу за відсутністю представника Великодолинської селищної ради та постановити рішення на розсуд суду з дотриманням норм діючого законодавства України.

21 вересня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до яких апелянт вказує, що вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що має бути скасоване у зв`язку з:

-неповним з`ясуванням обставин справи (суд не встановив, яким чином відповідачем порушено право позивача та якими належними та допустимими доказами позивач довів цю обставину);

-недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими (на підставі хибного акту Великодолинської селищної ради (а.с. 22-23) суд постановив незаконне рішення);

-невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи (відсутність доказів обґрунтованості позовних вимог в матеріалах справи);

-порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванню норм матеріального права (розгляд справи в суді першої інстанції відбувся за відсутності відповідача, якого не було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи).

28.09.2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від Великодолинської селищної ради надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , з яких вбачається, що домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами (як єдиний об`єкт нерухомого майна) за адресою: АДРЕСА_1 перебуває на праві спільної часткової власності у ОСОБА_1 (1/2 частка), ОСОБА_2 та її дітей (1/2 частка - по 1/6 у кожного). Вищевказаний об`єкт нерухомого майна не виділявся в окреме нерухоме майно та не поділявся між співвласниками.

31 січня 2022 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останні просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому посилаючись на те, що позиція ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повністю узгоджується з позицією позивача по справі, а саме: вони вважають, що вимоги апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки та невірному трактуванні норм права.

Від представника позивача та третіх осіб адвоката Лук`ян С.Г. надійшла заява про врахування наданих ним додаткових пояснень та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Чирка О.О. прийняла участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції та просила задовольнити подану в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу та зазначила, що лист Великодолинської селищної ради на адресу ОСОБА_2 про те, що надати згоду на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) буде можливо лише після приведення документів у відповідності до чинного законодавства, носить рекомендаційний характер. Відповідного рішення на сесії селищної ради не приймалось. Позивач ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не звертались до ОСОБА_1 з пропозицією про поділ домоволодіння в натурі у відповідності до часток у праві власності, ОСОБА_2 одразу ж звернулася до суду з позовом про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, який виданий на ім`я ОСОБА_1 . Між тим визначальним в даному випадку є поділ домоволодіння в натурі в окремий об`єкт з присвоєнням самостійної адреси. ОСОБА_1 оформила необхідний пакет документів і їй була виділена земельна ділянка площею 0,0790 га, яка відповідає її частці у домоволодінні. Спору щодо меж землекористування у сторін не має. Позивач не позбавлена права виділити належну їй спільну частку у домоволодінні і присвоїти адресу. Визнання державного акту на земельну ділянку ОСОБА_1 недійсним в даному випадку не є ефективним способом захисту права позивача та третіх осіб на боці позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так судом встановлено, що позивач є власником 1/6 частини домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Інша 1/6 частина вказаного домоволодіння належить дітям - ОСОБА_3 та ще 1/6 частина належить ОСОБА_4 .

В цілому їх частка складає та оформлена на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 29.03.2007 року, посвідченого Рєкою Л.А., приватним нотаріусом Овідіопольського нотаріального округу Одеської області, та зареєстрованого в реєстрі за №1635. Вказана частина домоволодіння розташована на земельній ділянці загальною площею 1580 кв.м., знаходиться у їх фактичному користуванні.

Іншим співвласником (з часткою 1/2) будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.05.1998 року за заповітом є ОСОБА_1 , відповідач по справі, якою у червні 2008 року оформлено право власності на земельну ділянку площею 0,0790га, на підставі Державного акту серії ЯЖ № 303253 зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за №58, виданого 09 червня 2008 року на ім`я відповідача відповідно до рішення Великодолинської селищної ради від 18.01.2008 року за № 590-VI. Земельній ділянці присвоєний кадастровий номер :02:004:0355, тобто ділянка знаходиться у приватній власності ОСОБА_1 .

З метою отримання у власність земельну ділянку, на якій розташована частина домоволодіння, позивач звернулася до Великодолинської селищної ради для отримання дозволу на розробку проекту відведення ділянки у власність. Але, отримавши копії правовстановлюючих документів на частину домоволодіння, що належить позивачу та членам її сім`ї, порівнявши їх адресу з даними, що містяться в земельно-шнуровій книзі селищної ради, Великодолинська селищна рада повідомила про неможливість отримання земельної ділянки у власність, оскільки за цією адресою по АДРЕСА_1 вже наданий державний акт на землю (лист Великодолинської селищної ради від 01.02.2019р. за вих. № 05/1-120).

З метою з`ясування дійсних часток всіх співвласників на вказане домоволодіння, а також можливого виділу відповідачем ОСОБА_1 своєї частки в натурі без згоди інших співвласників, позивач звернулася до КП «Овідіополь-Сервіс» про надання інформації щодо реєстрації права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

У своїй відповіді від 16.05.2019 року за вих. № 159 КП «Овідіополь-Сервіс» надало перелік співвласників такого майна із визначеними їм частками. Так, в архіві КП «Овідіополь-Сервіс» частки на домоволодіння є незмінними, а саме: позивачу, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить по 1/6 частки кожному, що складає в цілому частину, а іншою часткою розміром володіє ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 565 від 26.05.1998 року.

Аналогічна інформація міститься і в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по домоволодінню з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 02.06.2020 року та станом на 10.01.2021 року.

У липні 2019 року позивач знову звернулася до Великодолинської селищної ради, але вже із питанням перевірки законності проведення процедури приватизації відповідачем земельної ділянки, на якій розташована його частина домоволодіння.

20.08.2019 року постійно діючою комісією Великодолинської селищної ради (до складу якої був залучений сертифікований інженер-геодезист ОСОБА_6 , який провів обміри зовнішніх меж даної земельної ділянки) було здійснено виїзд на місце з метою обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами обстеження комісія дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 самовільно зайняла прилеглу територію та здійснила реконструкцію житлового будинку під літ «М» та збудувала паркан за червоною лінією, а також те, що передача земельної ділянки безоплатно у власність гр. ОСОБА_1 , яка відбулася на підставі рішення Великодолинської селищної ради від 18.01.2008 року за № 590-VI, здійснена з порушенням ст. 89 Земельного кодексу України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 158 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорення права.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 410/2775/12 (провадження № 61-13019св20).

Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Аналіз норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь яке право особи, а саме порушене.

Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Вимоги про визнання незаконними та скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки (державного акта на земельну ділянку), а також усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи.

Враховуючи заявлені у цій справі вимоги, позивач зобов`язаний довести, що спірний державний акт на земельну ділянку № НОМЕР_1 (кадастровий номер :02:004:0355) по АДРЕСА_1 порушує її права та інтереси, тобто довести наявність заподіяної їй шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок між завданням шкоди і діями відповідачів та неможливістю усунути такі порушення іншим способом.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі № 340/92/16-ц (провадження № 61-7912св19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Предметом спору у цій справі є визнання недійним державного акта про право власності на землю з метою припинення порушення права позивача на користування земельною ділянкою, яка перебуває у її користуванні.

За змістом статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Статтею 152 ЗК України передбачені способи захисту прав на земельні ділянки. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_2 вказувала, що спірний державний акт на земельну ділянку № НОМЕР_1 (кадастровий номер :02:004:0355) по АДРЕСА_1 , тобто за адресою розташування частини її домоволодіння.

Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_1 вказувала, що вона є також співвласником домоволодіння на АДРЕСА_1 та їй належить 1/2 частина зазначеного майна і вона реалізувала своє право у встановленому порядку.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 265/5516/17 (провадження № 61-9307св19).

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України у зазначеній редакції).

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 120 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Разом з тим, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, необхідно враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, можна зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, провадження № № 14-525цс18.

За змістом частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364 та 367 ЦПК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК УКраїни.

Законодавством передбачена можливість для громадян України набути право власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування (пункти «б», «в» частини першої статті 81 ЗК України).

Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.08.2019 року постійно діючою комісією Великодолинської селищної ради (до складу якої був залучений сертифікований інженер-геодезист ОСОБА_6 , який провів обміри зовнішніх меж даної земельної ділянки) було здійснено виїзд на місце з метою обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами обстеження комісія дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 самовільно зайняла прилеглу територію та здійснила реконструкцію житлового будинку під літ «М» та збудувала паркан за червоною лінією, а також те, що передача земельної ділянки безоплатно у власність гр. ОСОБА_1 , яка відбулася на підставі рішення Великодолинської селищної ради від 18.01.2008 року за № 590-VI, здійснена з порушенням ст. 89 Земельного кодексу України.

Відповідно до частин першоїтретьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Даний акт постійно діючої комісії Великодолинської селищної ради не свідчить про те, що земельна ділянка, в межах та площею 0,0790 га., яка виділена ОСОБА_1 , порушує право ОСОБА_2 .

Площа земельної ділянки, яка охоплюється державним актом про право власності на ім`я ОСОБА_1 відповідає розміру її частки.

Обгрунтування позивачем заявленого позову фактично зведені до неможливості передачі їй у власність земельної ділянки, яка відповідає її частці (1/2) у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 через існування державного акту на ім`я відповідача, який відповідає її (відповідача) частці у домоволодінні за цією ж адресою і саме тому позивач просить визнати даний акт про право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_1 недійсним.

Згідно із частинами першою та другою статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Частиною п`ятою статті 79-1 Земельного кодексу України встановлено, що формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Згідно із частинами шостою та сьомою статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Частинами дев`ятою та десятою статті 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно з положеннями Земельного кодексу України способами формування земельної ділянки є: відведення земельної ділянки із земель державної, комунальної власності (за відсутності на даній частині земної поверхні сформованих та зареєстрованих земельних ділянок); поділ раніше сформованої земельної ділянки. На одній частині земної поверхні неможливим є існування двох одночасно зареєстрованих земельних ділянок, координати яких перетинаються, адже частина друга статті 79 Земельного кодексу України встановлює, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий шар.

Надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Натомість, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 04 травня 2020 у справі № 802/1539/17-а, від 23 жовтня 2020 року у справі № 802/1535/17-а, від 10 серпня 2022 року у справі № 160/999/20 та від 22 вересня 2022 року у справі № 1.380.2019.006998.

Як встановлено судом першої інстанції, за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться домоволодіння, яке належить ОСОБА_2 та її дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2007 року по 1/6 частині кожному, а решта частина домоволодіння за цією ж адресою - ОСОБА_1 .

Актом Великодолинської селищної ради від 18.01.2008 року проведено обстеження і встановлено в натурі межі земельної ділянки площею 0,0790 га. за адресою: АДРЕСА_1 для передачі у власність ОСОБА_1 . Акт підписаний в тому числі Великодолинським селищним головою, суміжними землекористувачами і зокрема ОСОБА_2 а також і самою ОСОБА_1 0,0790 га, з кадастровим № :02:004:0355, а відтак її подальше формування здійснюється лише за технічною документацією, а не за проектом землеустрою.

При таких обставинах, у Великодолинської сеишщної ради відсутні підстави для надання згоди ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою та відведення їй у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки земельна ділянка, яку ОСОБА_2 (з дітьми) намагається отримати у власність знаходиться у її фактичному користуванні і не є сформованою, то сформування земельної ділянки можливо у разі поділу домоволодіння відповідно до часток співвласників, що підтримується і відповідачем ОСОБА_1 та присвоєнням виділеній частині домолодіння позивача нової адреси.

Оскільки спір щодо безпосередньо меж та площі земельної ділянки при домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 між сторонами відсутній, а позивачем не доведено про відсутність технічної можливості поділу домоволодіння в окрему одиницю з присвоєнням іншої адреси, то визнання недійсним державного акту про право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , в даному випадку не є ефективним способом захисту прав позивача і не є підставою для скасування державного акту.

При таких обставинах судова колегія не погоджується з висновком районного суду про задоволення позову.

Тому рішення не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявленого позову.

Щодо доводів апелянта ОСОБА_1 про те, що вона не була повідомлена судом першої інстанції про час та місце проведення судових засідань, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції повістки про її виклик відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України направлялися за адресою її місця проживання. У відзиві на позовну заяву та в заяві про розгляд справи за відсутністю відповідача ОСОБА_1 зазначила саме таку адресу місця проживання відповідача. Повідомлення про виклик в судові засідання поверталися з відміткою підприємства поштового зв`язку «адресат відсутній» чи «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 56, 79).

На час ухвалення оскаржуваного рішення 11.01.2021 року, судова повістка направлена на адресу ОСОБА_1 повернулась з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що в розумінні ч.8 ст. 128 ЦПК України не є відсутністю перешкод для розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про застосування позовної давності з урахуванням підстав та обґрунтувань відмови у позові по суті, які наведені у цій постанові суду апеляційної інстанції, є неспроможними, оскільки позовна давність може застосовуватися лише до обгрунтованих вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 27.03.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова