КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/11169/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2823/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Зотько Т.А., в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року позивач ТОВ «Порше Мобіліті» звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши який, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 50004719 від 11 червня 2012 року у розмірі 568 762,80 грн. та вирішити питання щодо судових витрат (т. 1 а.с. 1-12, 217-218).

Позов мотивований тим, що 11 червня 2012 року сторони уклали кредитний договір № 50004719, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 228 224,45 грн., що еквівалентно 28 245,60 доларів США та суму додаткового кредиту у розмірі 85 649,25 грн., що еквівалентно 10 488,52 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,90 % на рік, із терміном повернення кредиту до 11 червня 2017 року. Кредит був наданий відповідачу для придбання автомобіля марки Volkswagen, модель Passat CC, 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 та оплати страхових платежів.

Крім того, сторони уклали договір застави транспортного засобу, відповідно до умов якого відповідач надала у заставу позивачу автомобіль Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить їй на праві власності.

Також, 28 травня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін до кредитного договору від 11 червня 2012 року № 50004719 щодо надання додаткового кредиту в сумі, еквівалентній 10 488,52 доларів США в українських гривнях. Цільове призначення кредиту - сплата страхових платежів відповідно до договору страхування № 28-0199-РМ2-13-00368 від 13 червня 2013 року, який укладено позичальником з ПАТ «СК «Українська страхова група».

Позивач виконав умови договору у повному обсязі, однак відповідач у повному обсязі умови договору не виконувала, грошові кошти на сплату кредиту не вносила.

Внаслідок цього позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про звернення стягнення на предмет застави, який рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2016 року було задоволено та в рахунок часткового погашення боргу звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки Volkswagen, модель Passat СС, з об`ємом двигуна 1984 куб. см, 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , шляхом продажу вказаного автомобіля з публічних торгів відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до акту від 12 березня 2018 року про проведені електронні торги вказаний автомобіль проданий за 162 228,00 грн., з яких: перераховано на рахунок органу державної виконавчої служби - 154 116,60 грн.; сума сплаченого гарантійного внеску - 6 145,00 грн.

Таким чином, після часткового погашення заборгованості відповідачем, її розмір за кредитним договором від 11 червня 2012 року № 50004719, станом на 03 серпня 2018 року становив 568 762 грн., яка складається з: 296 746,41 грн. - сума боргу за рішенням суду; 3 040,51 грн. - сума інфляційних витрат за час прострочення за кредитом; 21 001,05 грн. - сума заборгованості за додатковим кредитом; 1 559,16 грн. - сума 3 % річних за час прострочення за додатковим кредитом з 26 жовтня 2015 року по 14 березня 2018 року; 1 631,07 грн. - сума 3 % річних за час прострочення за додатковим кредитом з 15 березня 2018 року по 03 серпня 2018 року; 117 598,50 грн. - сума інших витрат, понесених позивачем в порядку пункту 8.5 загальних умов; заборгованості з дострокового повернення кредиту в сумі - 127 186,09 грн., з яких: 92 473,48 грн. - сума заборгованості за процентами (процентна ставка 9,9 %); 34 712,61 грн. - сума 3 % річних за час прострочення(т. 1 а.с. 1-12, 217-218).

18 квітня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_1 , в якому просила відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Позовну заяву вважала необґрунтованою та такою, що подана із пропущеним строком позовної давності.

Вказувала, що станом на момент укладання кредитного договору № 50004719 від 11 червня 2012 року діяла заборона на законодавчому рівні щодо надання споживчих кредитів в іноземній валюті, а тому, умови кредитного договору про визначення валюти платежу за обмінним курсом в еквіваленті до долара США суперечать ч. 1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на 11 червня 2012 року).

Крім того, у п. 9.5 кредитного договору № 50004719 зазначено, що підписанням загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що компанія належним чином ознайомила позичальника із інформацією, передбаченою ст. 11 Законом України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХП, а також, що позичальник ознайомився із правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією.

Однак, відповідач, окрім тексту п. 9.5 кредитного договору, з іншою інформацією не ознайомлювалась, а була ознайомлена лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого кредитного договору № 50004719, який був розроблений позивачем.

Зазначала, що позивач не надавав відповідачу інших видів документів зокрема, у вигляді інформаційного листа банку чи пам`ятки позичальника, що свідчить про те, що позивач не вчинив жодних дій щодо ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування кредитного договору. Оскільки, вказані обов`язкові відомості не зазначені в кредитному договорі і докази про те, що ці відомості були надані для ознайомлення відповідачці або оприлюднені, позивачем не надано, а тому відсутні правові підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України.

Крім того, за умовами кредитного договору процентна ставка визначена як змінна величина. На підставі таких положень розмір щомісячного зобов`язання збільшувався у зв`язку із підвищенням курсу долара США. Умова договору щодо застосування змінної процентної ставки суперечить як ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 1056-1 ЦК України, а також затвердженому сторонами графіку платежів, за яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму процентів, де розмір процентної ставки дорівнює 9,90 %.

Як вбачалося з умов кредитного договору, а саме згідно з підпунктом 2.3 пункту 2 кредитного договору, процентна ставка є змінною і визначається на основі змінної процентної ставки у розмірі трьохмісячної ставки EURIBOR. Враховуючи умови кредитного договору та вищезазначені вимоги закону, вбачалося, що обрана формула визначення змінної процентної ставки відповідача не відповідає положенням частин четвертої, п`ятої, шостої статті 1056-1 ЦК України, з огляду на те, що такий порядок не дозволяє точно визначити розмір процентної ставки на будь-який момент протягом строку дії договору, а договір не містить посилань на джерело інформації, яка б підтверджувала ту чи іншу ставку EURIBOR на певний період та у договорі не зазначено максимального розміру збільшення процентної ставки.

Також вважала, що застосування обмінного курсу іноземної валюти до гривні за змінною величиною позбавляють можливості визначити розмір чергового платежу в гривневому еквіваленті, який підлягав сплаті в порядку, встановленому пунктами 1.3.1 договору та відповідно до вимог статті 533 ЦК України, яка визначає порядок використання валюти у виконанні грошового зобов`язання. Зазначена формула визначення грошового еквівалента періодичних платежів є не прозорою, відповідач не знала за яким обмінним курсом виставлялися платежі. До того ж, сам позивач, надаючи розрахунок заборгованості для суду як у цій справі, не наводив формулу, а також не зазначав процентну ставку, за якою була визначена заборгованість за кредитним договором.

Звертала увагу, що сума боргу, яку просить стягнути позивач з відповідача, не доведена позивачем, оскільки в матеріалах справи відсутній належний розрахунок суми заборгованості. Зокрема, в наданому позивачем розрахунку не зазначена формула, на підставі якої здійснено розрахунок заборгованості за кредитним договором, які показники застосовувались при розрахунку. Розрахунок інших витрат за договором взагалі не зрозумілий, не зазначено які саме витрати поніс позивач за договором, та які були для цього передумови. Рахунки-фактури № 00393371 від 14 березня 2018 року; 00396731 від 18 квітня 2018 року; № 00352591 від 14 лютого 2017 року; № 00341803 від 07 листопада 2016 року; № 00280443 від 18 серпня 2015 року; № 00273477 від 02 липня 2015 року; № 00268397 від 04 червня 2015 року не містять інформацію, яка надає можливість ідентифікувати операцію (витрати) позивача та необхідність (підстава) для їх здійснення.

Зазначала, що у 2015 році позивач звертався до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача шляхом звернення стягнення на предмет застави. Таким чином, є підстави вважати, що позивач звернувся до суду з аналогічним позовом до того ж відповідача і вдруге нарахував заборгованість за один і той самий період (з 15 липня 2012 року по 15 травня 2015 року) і намагається її безпідставно стягнути в судовому порядку (т. 1 а.с. 202-205).

02 травня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача ТОВ «Порше Мобіліті», в якій позивач просив задовольнити позовні вимоги, оскільки доводи відповідача, викладені в відзиві на позовну заяву, є безпідставними та юридично неспроможними (т. 1 а.с. 222-233).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року позовні вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишено без задоволення (т. 2 а.с. 17, 19-26).

Не погодившись із рішенням суду, 11 лютого 2020 року ТОВ «Порше Мобіліті» звернулося до суду з апеляційною скаргою, у якій просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (т. 2 а.с. 29-42).

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, а також на підставі неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими.

Суд першої інстанції безпідставно застосував строки позовної давності та не врахував висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року по справі № 467/395/16-ц, відповідно до яких до моменту реалізації заставного автомобіля, кредитор не може знати, що коштів від реалізації майна буде недостатньо для повного погашення кредитної заборгованості, а тому перебіг позовної давності для пред`явлення позову про стягнення сум, не покритих коштами, вирученими від продажу предмета застави, виникає після продажу предмета застави та висновків щодо застосування норм права, викладених у інших постановах Верховного Суду.

Апелянт зазначав, що про порушення свого права, яке підлягає захисту в межах цієї справи, позивач дізнався лише 12 березня 2018 року, тобто, тільки 12 березня 2018 року у позивача виникла об`єктивна можливість дізнатись, що коштів від реалізації предмета застави на підставі рішення суду недостатньо для того, щоб покрити всю заборгованість відповідача перед позивачем. Таким чином, у позивача виникло право щодо стягнення залишку боргу за кредитним договором.

Посилався на правову позицію Верховного Суду від 21 листопада 2019 року по справі № 467/395/16-ц, якою було звернуто стягнення на предмет застави на підставі рішення суду, та яка підтверджує позицію, що кредитор не може знати про порушення свого права, у зв`язку з недостатністю коштів від реалізації предмету застави до моменту продажу автомобіля.

Звертав увагу, що з моменту набрання чинності рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2016 року у справі № 754/15893/15-ц до моменту реалізації предмета застави право позивача порушене не було, а було захищено чинним у вказаний період судовим рішенням.

Вважав, що 17 жовтня 2016 року (коли рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2016 року у справі № 754/15893/15-ц набрало законної сили) позивач захистив своє право, а тому до того моменту, поки рішення суду не було виконано, у позивача не було необхідності знову захищати своє право в судовому порядку, оскільки подання такого позову в період дії рішення суду свідчило б про подвійне стягнення боргу.

Разом з цим, після того, як рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2016 року у справі № 754/15893/15-ц було виконано, позивачу стало відомо про порушення свого права. Насамперед, позивачу стало відомо, що коштів від реалізації предмета застави недостатньо для того, щоб покрити весь борг, у зв`язку з чим 28 лютого 2018 року у позивача виникло право щодо стягнення залишку боргу за кредитним договором.

Вказаного судом першої інстанції враховано не було, що свідчить про неврахування правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 листопада 2019 року по справі № 467/395/16-ц та в постанові від 10 грудня 2018 року у справі № 372/2017/13-ц (т. 2 а.с. 29-42).

10 червня 2020 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, посилаючись на доводи, викладені в відзиві на позовну заяву. Вважає, що судом правильно застосовано строки позовної давності, тому рішення суду першої інстанції є законним та таким, що прийняте з дотриманням норм законодавства (т. 2 а.с. 84-87).

Постановою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року апеляційну представника ТОВ «Порше Мобіліті» залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року залишено без змін (т. 2 а.с. 138-143).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року касаційну скаргу ТОВ «Порше Мобіліті» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 247-252).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2022 року за клопотанням представника відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Яцко В.В. було зупинено апеляційне провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16 (т. 2 а.с. 39-43, 53-55).

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Яцко В.В. заперечував проти скарги.

Інші особи, які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, у т.ч. адреси електронної пошти та телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, про що у справі є докази. Відповідачка ОСОБА_1 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Яцко В.В. (т. 2 а.с. 4-7, 19-24, 28-29, 34-38, 64-70).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за наступних підстав.

Суд встановив, що 11 червня 2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 228 224,45 грн., що еквівалентно 28 245,60 дол. США та суму додаткового кредиту у розмірі 85 649,25 грн., що еквівалентно 10 488, 52 дол. США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,90 % на рік, із терміном повернення до 11 червня 2017 року. Кредит був наданий відповідачу для придбання автомобіля Volkswаgen, 2011 року випуску, та оплати страхових платежів (т. 1 а. с. 18).

28 травня 2013 року сторони уклали договір про внесення змін/додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 11 червня 2012 року № 50004719, згідно якого позичальнику надається додаткова сума кредиту з цільовим призначенням для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування (т. 1 а. с. 27-30).

Згідно умов кредитного договору усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту у доларах США, визначеному вище, відповідно до пункту 1.3 Загальних Умов кредитування.

Згідно пункту 1.2 Загальних Умов договору відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу кредит та додатковий кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі відповідно до умов кредитного договору.

Пунктом 1.4.2 Загальних Умов сторони погодили, що повернення кредиту здійснюється відповідачем у повному обсязі у терміни, встановлені графіком погашення кредиту, яким передбачено щомісячну сплату чергових платежів на відповідну дату поточного місяця.

Вищевказані положення Загальних Умов кредитування, які є додатком до Договору кредиту № 50004719 від 11.06.2012 року підписані позикодавцем ТОВ «Порше Мобіліті», позичальником ОСОБА_1 , поручителем ОСОБА_2 .

Так, до 10 числа кожного місяця ТОВ «Порше Мобіліті» надсилає відповідачу відповідні рахунки для сплати чергового платежу відповідно до графіка погашення кредиту. Черговий платіж підлягає сплаті у строк відповідно до графіка погашення кредиту (пункт 1.4.3 загальних умов).

13 червня 2012 року сторони уклали договір застави № 50004719, яким забезпечено зобов`язання відповідача за кредитним договором від 11 червня 2012 року № 50004719, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яремчук М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1420, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надала в заставу автомобіль марки Volkswagen, модель Passat СС, з об`ємом двигуна 1 984 куб. см, 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 34-39).

19 травня 2015 року позивач направив на адресу відповідача вимогу (повідомлення) щодо дострокового погашення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором за № 50004719, якою вимагав дострокового повернення суми кредиту в повному обсязі та заборгованості відповідно до умов договору, яка станом на дату направлення вимоги становила 357 761,61 грн. Однак вказана вимога не була задоволена відповідачем.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року у справі № 754/15893/15-ц задоволено позовні вимоги ТОВ «Порше Мобіліті», а саме в рахунок дострокового часткового погашення боргу ОСОБА_1 перед ТОВ «Порше Мобіліті» за кредитним договором від 11 червня 2012 року № 50004719, розмір якої станом на 25 жовтня 2015 року становить 474 357, 92 грн., звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки Volkswagen, модель Passat СС, що належить на праві власності ОСОБА_3 , шляхом продажу вказаного автомобіля з публічних торгів відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» штраф у розмірі 38 037,41 грн., в порядку пункту 4.1.2 договору застави транспортного засобу від 13 червня 2012 року № 50004719, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яремчук М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1420 (т. 1 а.с. 87-94).

Вищевказаним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року у справі № 754/15893/15-ц була визначена загальна сума заборгованості за кредитним договором відповідача перед позивачем станом на 25.10.2015 року, яка визначалася з наступних складових: 1) прострочена заборгованість - 64 105, 26 грн., з яких 58 616, 79 грн. - сума простроченої заборгованості по сплаті чергових платежів за кредитом та додатковим кредитом; 910, 77 грн. - сума 3 % річних за час прострочення за кредитом та додатковим кредитом; 1 541, 80 грн. - сума інфляційних втрат за час прострочення за Кредитом та додатковим кредитом; 3 035, 90 грн. - сума пені за прострочення виконання зобов`язання по сплаті чергових платежів за кредитом та додатковим кредитом; 2) заборгованості з дострокового повернення кредиту в сумі 324 618, 94 грн., з яких: 300 604, 67 грн. - сума заборгованості за кредитом та додатковим кредитом; 9 539, 46 грн. - сума заборгованості за процентами; 2 982,48 грн. - сума 3 % річних; 1 550, 72 грн. - сума інфляційних втрат; 9 941, 61 грн. - сума пені, нарахованої за п. 8.1 Загальних умов.

На підставі пункту 8.2 Загальних умов, відповідачці нараховано штраф у розмірі 45644, 89 грн. та на визначена сума інших витрат, понесених позивачем у порядку пункту 8.5 Загальних умов 25596.42 грн. і 12000 грн., як збитки, і 2392,41 грн. штрафних санкцій на підставі пункту 8.3 Загальних умов.

Таким чином, станом на 25 жовтня 2015 року було визначено загальний розмір заборгованості відповідачки ОСОБА_1 перед позивачем в сумі 474 357,92 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» збитків в сумі 37 596,42 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Мобіліті». В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року залишено без змін (т. 1 а.с. 95-102). В касаційному порядку вищевказані судові рішення не переглядались.

Таким чином вищевказаним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року, залишеним у частині без змін рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року у справі № 754/15893/15-ц була визначена до стягнення загальна сума заборгованості за кредитним договором відповідача перед позивачем станом на 25.10.2015 року в сумі 436 761,50 грн., з якої 64 105,26 грн. - сума простроченої заборгованості по сплаті за кредитом та додатковим кредитом і 324 618, 94 грн. - сума заборгованості за кредитом та додатковим кредитом та 45 644,89 грн. і 2392,41 штрафних санкцій.

На виконання вищевказаного рішення суду 28 лютого 2018 року автомобіль марки Volkswagen, модель Passat СС з об`ємом двигуна 1984 куб. см, 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , було реалізовано організатором системи електронних торгів арештованого майна - ДП «Сетам» Міністерства юстиції України.

Відповідно до акта про проведенні електронні торги від 12 березня 2018 року, електронні торги розпочались 28 лютого 2018 року о 09:00 год. та закінчились 28 лютого 2018 року о 18:20 год.

Майно - автомобіль марки Volkswagen, модель Passat СС з об`ємом двигуна 1984 куб. см, 2011 року виробництва, кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , придбане за 162 228,00 грн., з яких перераховано на рахунок органу державної виконавчої служби - 154 116,60 грн., сума сплаченого гарантійного внеску - 6 145,00 грн.

14 березня 2018 року міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харків ГТУЮ у Харківській області перерахував на рахунок ТОВ «Порше Мобіліті» кошти за реалізований на електронних торгах предмет застави у сумі 140 015,09 грн., що підтверджується відповідним платіжним повідомленням вхідного переказу (т. 1 а.с. 105).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року у справі № 754/15893/15-ц задоволено позовні вимоги ТОВ «Порше Мобіліті». Звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки Volkswagen, модель Passat СС, що належить на праві власності ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» штраф у розмірі 38 037,41 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» збитків в сумі 37 596,42 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Мобіліті». В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року залишено без змін.

14 березня 2018 року міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у м. Харків ГТУЮ у Харківській області перерахував на рахунок ТОВ «Порше Мобіліті» кошти за реалізований на електронних торгах предмет застави у сумі 140 015,09 грн., що підтверджується відповідним платіжним повідомленням вхідного переказу (т. 1 а.с. 105). Проте, як зазначає позивач, вказаних коштів виявилося недостатньо для того, щоб погасити заборгованість у повному обсязі.

Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Таким чином, у позивача на підставі положень статті 591 ЦК України, статті 24 Закону України «Про заставу» виникло право щодо стягнення залишку боргу за кредитним договором.

Згідно з виконаним позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором від 11 червня 2012 року № 50004719, станом на 03 серпня 2018 року загальна сума заборгованості становила - 568 762 грн., яка складається з: 296 746,41 грн. - сума боргу за рішенням суду; 3 040,51 грн. - сума інфляційних витрат за час прострочення за кредитом; 21 001,05 грн. - сума заборгованості за додатковим кредитом; 1 559,16 грн. - сума 3 % річних за час прострочення за додатковим кредитом з 26 жовтня 2015 року по 03 серпня 2018 року; 1 631,07 грн. - сума 3 % річних за час прострочення за додатковим кредитом з 16 листопада 2018 року по 03 серпня 2018 року; 117 598,50 грн. - сума інших витрат, понесених позивачем в порядку пункту 8.5 загальних умов; заборгованість з дострокового повернення кредиту становила - 127 186,09 грн., з яких: 92 473,48 грн. - сума заборгованості за процентами (процентна ставка 9,9 %); 34 712,61 грн. - сума 3 % річних за час прострочення (т. 1 а.с. 14-17).

Так, сума боргу ОСОБА_1 за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року у справі № 754/15893/15-ц (з урахуванням рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року) враховуючи часткову оплату з продажу предмета застави складає 296 746,41 грн. (436 761,50 грн. - 140 015,09 грн.).

З цих підстав, та з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, оскільки сторони по справі не заявляли про призначення експертизи в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив доводи представника відповідачки - адвоката Яцко В.В. про необхідність призначення судово-економічної експертизи у справі на стадії апеляційного розгляду (т. 3 а.с. 71-74).

Суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованою суму заборгованості, врахувавши вищенаведені рішення суду та те, що Договором про внесення змін (Додаткова угода №1 до Кредитного договору № 50004719 від 11.06.2012) від 28 травня 2013 року, сторони визначили пунктом 1.7 Договору черговість погашення заборгованості (т. 1 а.с. 27-30).

Оскільки визначена набравшим законної сили рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року, залишеним у частині без змін рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року у справі № 754/15893/15-ц була визначена загальна сума заборгованості за кредитним договором відповідача перед позивачем станом на 25.10.2015 року в сумі 436 761,50 грн., суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованим включення в розрахунок позивачем, крім суми 296 746, 41 грн. непогашеної заборгованості, ще й додатково суми 21 001,05 грн. - заборгованості за додатковим кредитом.

З цих підстав, необґрунтованими є вимоги й щодо нарахування 1 559,16 грн. - суми 3 % річних за час прострочення за додатковим кредитом з 26 жовтня 2015 року по 03 серпня 2018 року; 1 631,07 грн. - сума 3 % річних за час прострочення за додатковим кредитом з 16 листопада 2018 року по 03 серпня 2018 року.

Колегія суддів перевірила наданий позивачем розрахунок заборгованості та встановила, що позивач нарахував до стягнення проценти з дострокового повернення кредиту за ставкою 9,9 % за період з 26 жовтня 2015 року по 03 серпня 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18 та у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження 12-16гс22).

Встановлено, що між сторонами відповідно до п. 1.6 Загальних умов був укладений договір застави транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель Passat CG, 2011 року виробництва, кузов № НОМЕР_3 від 13.06.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яремчук М.В.

Положеннями п. 3.2 Загальних умов сторони погодили, що ТОВ «Порше Мобіліті» має право достроково вимагати повернення кредиту та додаткового кредиту, серед іншого, у випадку порушення відповідачем терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) або плати за користування кредитом на строк більше ніж 1 календарний місяць (п. 3.2.1 Загальних умов).

19 травня 2015 року на адресу ОСОБА_1 було направлено вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, якою позивач вимагав від відповідача дострокового повернення суми кредиту у повному обсязі та заборгованості відповідно до умов договору (т. 1 а.с. 49-50).

У даній вимозі також було вказано і про те, що у випадку неповернення суми кредиту та заборгованості протягом 30 календарних днів з дати одержання вимоги, відбудеться примусове їх стягнення, у тому числі за рахунок автомобіля, що був переданий ТОВ «Порше Мобіліті» у заставу.

Таким чином, не підлягають нарахуванню передбачені договором проценти за кредитом починаючи з 31 дня направлення вимоги про дострокове погашення кредиту, тобто з 19 червня 2015 року.

Досліджений колегією суддів розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах (процентна ставка 9,9 %)у розмірі 92 473,48 грн. включає період з 26 жовтня 2015 року по 03 серпня 2018 року, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Оскільки після закінчення строку кредитування у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування кредитом за період з 26 жовтня 2015 року по 03 серпня 2018 року не підлягає задоволенню.

Відповідна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 до розгляду якої суд апеляційної інстанції зупиняв провадження у цій справі.

Також, як на підставу для стягнення процентів позивач також посилався на положення статті 625 ЦК України та просив стягнути проценти та інфляційні втрати.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Поряд з цим відповідачем до суду не надано власного розрахунку заборгованості на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та її відсутності.

Вимога позивача про стягнення із відповідачки 117 598,50 грн. - сума інших витрат, понесених позивачем обґрунтована посилання на положення пункту 8.5 Загальних Умов, за яким збитки, заподіяні у зв`язку з неналежним виконання кредитного договору, повинні бути відшкодовані винною Стороною у повному обсязі, понад передбачені штрафні санкції (т. 1 а.с. 19-22).

На обґрунтування понесення таких витрат позивач посилався на додані до позовної заяви рахунки-фактури № 00268397 від 04.06.2015 року, № 00273477 від 02.07.2015 року, № 00280443 від 18.08.2015 року, № 00341804 від 07.11.2016 року, № 00352591 від 14.02.2017 року, № 00393371 від 14.03.2018 року, № 00396731 від 18.04.2018 року, (т. 1 а.с. 55-61).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги про стягнення із відповідачки 117 598,50 грн. - сума інших витрат, понесених позивачем обґрунтована посилання на положення пункту 8.5 Загальних Умов, апелянт посилався на те, що ці витрати були понесені позивачем за Договором про надання колекторських послуг від 01.08.2011 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ТОВ «Тріпл Сі», договором про надання колекторських послуг від 03.06.2016 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ТОВ «Лексюстконтракт».

До позовної заяви позивачем додані Договір про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ТОВ «Тріпл Сі», договором про надання юридично-консультаційних послуг від 03.06.2016 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ТОВ «Лексюстконтракт», рахунки, акти (т. 1 а.с. 106-139).

Статтею 611 ЦК визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Поняття збитків визначено ст. 22 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Захист порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод та інтересів здійснюється судом.

За правилами цивільного судочинства витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, відносяться до судових витрат та питання їх відшкодування вирішується судом під час розгляду справи по суті.

Відтак, понесені витрати ТОВ «Порше Мобіліті» на юридично-консультаційну допомогу ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» та ТОВ «Лексюстконтракт» не є збитками в розумінні вищенаведених норм і не підлягають відшкодуванню на підставі ст. 22 ЦК України.

Позивач не надав доказів того, яким чином за встановлених обставин справи понесені позивачем витрати у розмірі 30 000 грн. і 66 508 грн., які за своєю суттю є витратами на правову допомогу, є такими, без яких неможливо б було відновлення порушеного відповідачем права, також не встановлено причинний зв`язок між поведінкою відповідача та витратами на правову допомогу, визначеними позивачем як збитки.

Не доведено позивачем, як збитків заподіяних відповідачкою, здійснених витрат на технічне обслуговування та стоянка автомобіля жовтень 2016 - березень 2018 року зі сплатою 7188.90 грн. ТОВ «Автодом Харків» та витрати на суму 600 грн. визначення вартості авто ФОП ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 144-147).

Надані позивачем копії договорів свідчать про надання юридично-консультаційних послуг, що не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, а є витратами на правову допомогу і не містять визначення вартості години часу, кількість годин, що унеможливлює перевірку вказаних розрахунків на відповідність вимогам чинного законодавства. А тому, вказані вимоги колегія суддів відхилила.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку прообґрунтованість заявлених вимог про стягнення з відповідача заборгованості, яка складається з наступного: 296 746,41 грн. - сума боргу за рішенням суду та заявлені позивачем 3 040,51 грн. - сума інфляційних витрат за час прострочення за кредитом; 24 105,26 грн. - сума 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за час прострочення повернення кредиту за період з 26 жовтня 2015 року по 03 серпня 2018 року , тобто в межах заявлених позивачем розмірах, які не перевищують перевірених колегією суддів відповідних розрахунків інфляційних втрат та 3% річних.

При цьому, колегія суддів наводить наступні розрахунки.

Розрахунок здійснюється за формулою: Сума відсотків = С x 3 x Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

з 26/10/2015 до 31/12/2015 - 300 604,67 грн. (сума боргу до реалізації заставного майна в межах заявлених позивачем позовних вимог) x 3 % x 67 днів у періоді : 365 : 100 = 1655,38 грн.

з 01/01/2016 до 31/12/2016 - 300 604,67грн. x 3 % x 366 днів у періоді : 366 : 100 = 9018,14 грн.

з 01/01/2017 до 14/03/2018 - 300 604,67 грн. x 3 % x 438 днів у періоді : 365 : 100= 10821,77 грн.

з 15/03/2018 до 03/08/2018 - 223 624,40 грн. (сума боргу після реалізації заставного майна в межах заявлених позивачем позовних вимог) x 3 % x 142 дні у періоді : 365 : 100 = 2609,97 грн.Всього на суму 24 105,26 грн.

Оскільки заявлене в позові стягнення 1 559,16 грн. - сума 3 % річних за час прострочення за додатковим кредитом з 26 жовтня 2015 року по 03 серпня 2018 року; 1 631,07 грн. - сума 3 % річних за час прострочення за додатковим кредитом з 16 листопада 2018 року по 03 серпня 2018 року позивачем розраховано із суми 21 001,05 грн. - заборгованості за додатковим кредитом, яка не була визначена вищевказаними судовими рішеннями у справі №754/15893/15-ц, а тому й вищевказані нарахування 3% річних колегія суддів визнала безпідставними.

Разом з тим, у суді першої інстанції ОСОБА_1 просила відмовити в задоволенні позовної заяви у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

ТОВ «Порше Мобіліті» зазначало про те, що про порушення свого права, яке підлягає захисту в межах цієї справи, позивач дізнався лише 12 березня 2018 року (відповідно до акту про проведені електронні торги від 12 березня 2018 року), тобто після продажу предмета застави, оскільки сума, одержана від його продажу, не покриває вимоги заставодержателя.

При цьому позивач посилався на відповідну практику Верховного Суду, зокрема постанову від 20 листопада 2019 року у справі № 467/395/16-ц (провадження № 61-15909св18) і таке посилання є релевантним.

Зокрема, у справі № 467/395/16-ц Верховний Суд вказав: «Отже, не реалізувавши заставний автомобіль, банк не знав і не міг знати, що коштів від реалізації майна буде недостатньо для повного погашення кредитної заборгованості, а саме для цього і ухвалювалось у 2010 році рішення суду.

У зв`язку з цим банк і не міг до виконання рішення суду пред`явити новий позов, так як не було доказів того, що кредитна заборгованість не буде погашена».

Схожі висновки наведено у постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 279/8730/15 (провадження № 61-11713св18), від 16 червня 2021 року у справі № 756/2028/16-ц (провадження №61-1019св21) та від 29 квітня 2022 року № 755/3345/20 (провадження № 61-5171св21).

Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 серпня 2022 року у цій справі вказав, що принцип добросовісності - загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність може розглядатися як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Отримавши кредит та передавши придбаний автомобіль в заставу, позичальник в подальшому без згоди заставодержателя відчужила предмет застави на користь третьої особи, що свідчить про явну недобросовісність її поведінки у спірних правовідносинах.

Уникнення цивільно-правової відповідальності недобросовісним боржником за допомогою інституту позовної давності суперечитиме загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України.

З огляду на положення ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Отже, переглянувши оскаржуване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Суд першої інстанції не взяв до уваги зазначені вимоги закону та обставини справи в їх сукупності, невірно застосував норми матеріального та процесуального права і дійшов помилкових висновків про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Щодо судових витрат.

За положенням ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

З огляду на положення п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом позивач заявив вимогу щодо стягнення з відповідача судових витрат та визначив їх попередній розрахунок (т. 1 а.с. 1-12).

З платіжного доручення № 51000027 від 13 серпня 2018 року вбачається, що за подання до суду позову було сплачено судовий збір у розмірі 8 531,45 грн. (т. 1 а.с. 13).

На підтвердження витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції позивач подав договір про надання юридичних послуг від 10 квітня 2018 року, укладений між АО «КПД Консалтинг» та ТОВ «Порше Мобіліті», заявку на надання юридичних послуг № 11 від 19 липня 2018 року щодо належного представництва інтересів позивача по справі за позовом ТОВ «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 50004719 від 11 червня 2012 року, де визначено вартість послуг, акт № 1 про надання послуг від 01 серпня 2018 року, платіжне доручення № 51000036 від 13 серпня 2018 року про сплату послуг про надання правничої допомоги у сумі 7800,00 грн.(т. 1 а.с. 151-159).

Згідно з актом № 1 про надання послуг від 01 серпня 2018 року виконавець надав замовнику такі юридичні послуги: представництво інтересів у суді першої інстанції - 6500,00 грн., ПДВ 1300,00 грн., а всього 7800,00 грн. (т. 1 а.с. 158).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, понесені при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції, а також судовий збір за подання позову та апеляційної скарги (т. 2 а.с. 42).

З платіжного доручення № від 04 лютого 2020 року вбачається, що за подання до суду апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 12 797,16 грн. (т. 2 а.с. 43).

Доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті позивачем за правничу допомогу в апеляційному суді позивачем не надано.

У касаційній скарзі позивач також просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, понесені при розгляді справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції, а також судовий збір (т. 2 а.с. 150-166).

За подання касаційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 17 062,89 грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 02 квітня 2021 року (т. 2 а.с. 167).

Проте доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті позивачем за правничу допомогу в касаційному суді позивачем не надано.

Погодження між АО «КПД Консалтинг» та ТОВ «Порше Мобіліті» умов при яких застосовується та чи інша вартість юридичних послуг в заявці на надання юридичних послуг № 11 від 19 липня 2018 року щодо належного представництва інтересів позивача по справі за позовом ТОВ «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 50004719 від 11 червня 2012 року, не є належним доказом понесення позивачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної та касаційної інстанції.

За результатом апеляційного розгляду, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (56,95 %), апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4 858,66 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, 7 287,98 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, 9 717,32 грн. судового збору за розгляд справи касаційним судом.

Колегія суддів дійшла висновку про підтвердження витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції на суму 7800,00 грн. Поряд з цим, пропорційно до частини задоволених позовних вимог (56,95 %), підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 4 442,10 грн.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року - скасувати, ухвалити нове.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (ідентифікаційний ) заборгованість за кредитним договором № 50004719 від 11 червня 2012 року: 296 746,41 грн. - сума заборгованості за кредитом; 3 040,51 грн. - сума інфляційних витрат за час прострочення за кредитом; 24 105,26 грн. - сума 3 % річних за час прострочення повернення кредитуна підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (ідентифікаційний ) - 4 858,66 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, 7 287,98 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, 9 717,32 грн. судового збору за розгляд справи касаційним судом.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (ідентифікаційний ) - 4 442,10 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 09 червня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова