Справа № 465/2583/21 Головуючий у 1 інстанції: Гладишева Х.В.
Провадження № 22-ц/811/325/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Гай О.О.

за участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , представник Львівської міської ради Партика Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 28 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт її проживання однією сім`єю зі ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що що була знайома з померлою з 2011 року, а з 2014 року за проханням ОСОБА_4 та її брата ОСОБА_5 почала проживати з ними у одній з кімнат квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що прибирала та готувала, оскільки за фахом є кухарем. Також зазначає, що з померлою вели спільний побут, витрачали спільні кошти на придбання продуктів харчування, здійснювали спільні прогулянки. Померла ОСОБА_4 хворіла на атеросклеротичну хворобу серця, та потребувала сторонньої допомоги. У позивача були ключі від квартири та спільного тамбуру, щодня вона або її чоловік ОСОБА_6 вигулювали собаку померлої ОСОБА_7 , святкували релігійні свята, дні народження, хрестини її доньки, що підтверджується світлинами за період з 2015 року по 2020 рік. Вказано, що після народження її доньки ОСОБА_8 у 2014 році, матір та чоловік позивача доглядали за дитиною по вул.Кобилиці у м.Львові. Чоловік позивача поповнював рахунок мобільного телефону померлої у 2019-2021 роках, що підтверджується випискою з банку про рух коштів. Крім того, позивач здійснила поховання ОСОБА_4 , отримала лікарське свідоцтво про смерть №220/2021 від 22 лютого 2021 року, допомогу на поховання з Пенсійного фонду. Також на прохання ОСОБА_4 через її психічний та фізичний стан займалася похованням її брата ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про поховання №1252 від 22 квітня 2020 року. Позивач звернулася до Третьої нотаріальної контори та нотаріусом Семенюк О.Є. була заведена спадкова справа №192/2021 після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі №63896607 від 12.03.2021 року.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 28 грудня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції проігнорував ряд обставин, які вказують на проживання однією сім`єю. Зокрема, апелянт була знайома з померлою з 2011 року. З 2014 року за проханням померлої та її брата, ОСОБА_5 почала проживати з ними в одній з трьох кімнат. Апелянт прибирала, готувала їжу, так як вона за фахом кухар. Апелянт та ОСОБА_4 витрачали спільні кошти на придбання продуктів харчування, вели спільний побут, здійснювали спільні прогулянки. Померла хворіла на атеросклеаротичну хворобу серця, ходила з палицею та потребувала допомоги, яку апелянт їй надавала щодня. Звертає увагу суду на те, що факт наявності у апелянта ключів від квартири ОСОБА_4 свідчить про її довіру та ставлення як до члена своєї сім`ї, а також про існування домовленості щодо порядку спільного користування її квартирою. Факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 був відомим усім сусідам, знайомим, родичам апелянта.Також, чоловік ОСОБА_1 поповнював рахунок мобільного телефону померлої у 2019-2021 роках, так як останній рік перед смертю ОСОБА_4 не виходила з квартири.Ряд обставин, існування яких вказує на проживання однією сім`єю в ході судового засідання 28.12.2022 підтвердили свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .Крім того, наголошує, саме ОСОБА_1 займалася похованням ОСОБА_4 , отримала лікарське свідоцтво про смерть, допомогу на поховання з Пенсійного Фонду.Крім того, апелянт продовжувала оплачувати комунальні послуги за квартиру ОСОБА_4 і після її смерті

Просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Представник Львівської міської ради Партика Н.С. просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи проводиться без їхньої участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам повністю відповідає.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , від 23.02.2021.

Після її смерті відповідно до статті 1220 ЦК України відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме: частину квартири АДРЕСА_1 .

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №297, виданої 22 лютого 2021 року, ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 з 28 січня 2008 року.

Встановлено, що витрати, пов`язані з похованням ОСОБА_4 сплачувала позивач, що підтверджується наявними у матеріалах справи договором від 25.02.2021, свідоцтвом про поховання від 25.02.2021 та квитанцією за надання ритуальних послуг від 25.02.2021.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач здійснювала поховання брата спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується договором-замовленням від 22.04.2020, свідоцтвом про поховання від 22.04.2020 та квитанцією за надання ритуальних послуг від 22.04.2020.

Встановлено, що позивач 12.03.2021 звернулася до нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори Семенюк О.С. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №67333342 від 12 березня 2021 року підтверджується, що нотаріусом Семенюк О.С. відкрито спадкову справу №192/2021.

Довідкою з місця проживання №2187, виданою 15 травня 2017 року встановлено, що позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ).

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 30 вересня 2019 року в справі № 554/14633/15-ц (провадження № 61-9952св18) та від 21 березня 2019 року в справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18).

Судом встановлено, що позивач з 2015 року знаходилася у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Позивач зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 (а.с.5).

Доказів, які б підтверджували доводи позивача, зокрема щодо спільного побуту та наявності взаємних прав та обов`язків у неї з ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Cуд першої інстанції обґрунтовано вважав, що показання свідків носять загальний характер і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування, і не стосуються спільного проживання позивача з померлою, а свідчать про епізодичні відвідування нею спадкодавця.

Установивши, що відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не носили характеру сімейних та не були пов`язані зі спільним веденням господарства, бюджету, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 28 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 09.06.2023.

Головуючий

Судді