П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2023 року м. Київ

Справа № 761/21344/22

Провадження: № 22-ц/824/9366/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Нежури В. А.,Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Шиліна Володимира Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Притули Н.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву», третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві, про стягнення заробітної плати,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 29.09.2022 року (справа №761/8030/22) її поновлено на посаді, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць.

02.10.2022 року позивачка в електронному вигляді подала заяву про її звільнення за власним бажанням, у зв`язку з переїздом на нове місце проживання та виплату всіх сум, що належать від підприємства, зробити запис в трудовій книжці про звільнення, видати засвідчену копію наказу, розрахунок сум при звільненні; трудову книжку направити за вказаною адресою.

03.10.2022 року її в телефонному режимі було проінформовано про задоволення її заяви. Однак станом на дату звернення до суду позивачка не отримала копію наказу про звільнення, письмовий розрахунок про суми, нараховані та виплачені при звільненні.

05.10.2022 року на її картковий рахунок була зарахована сума 5 889,99 грн., але це не повна сума заробітної плати на час звільнення. А тому позивач вважала, що з відповідача має бути стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Зауважила, що відповідач не сплатив заробіток за один місяць в розмірі 46 319,48 грн. у відповідності до рішення суду.

На день звернення до суду з позовом, затримка розрахунку при звільненні складає 3 дні, а тому середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку станом на 06.10.2022 року складає 7 126,08 грн. (2 375,36 х 3).

Також відмітила, що їй не була виплачена премія за відпрацьований день 30.09.2022 року.

За викладених обставин, позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату, середній заробіток в сумі 7 126,08 грн. за період з 04.10.2022 року по 06.10.2022 року і по день фактичного розрахунку або на дату ухвалення судового рішення.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Шилін В.А. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити нове, яким позов задовольнити, а також провести перерозподіл судових витрат.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом не надано оцінки наведеним обґрунтуванням позивачки, які містились у заявах по суті, а тому таке рішення є невмотивованим.

Вказав, що під час розгляду справи відповідач визнав наявність заборгованості перед позивачкою, про що йдеться у відзиві на позов, а також 18 листопада 2022 року частково нарахував заробітну плату в сумі 20 552,28 грн. При цьому, повинен був сплатити 46 319,48 грн.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу Дудіна Н.Ю. в інтересах Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» зазначила, що з ОСОБА_1 було проведено повний розрахунок при звільненні. Відмітила, що позивачка подала заяву про звільнення 02 жовтня 2022 року, в неділю після 15 год 00 хв, коли адміністративно-управлінський персонал не працював. 03 жовтня 2022 року вона була повідомлена про звільнення по телефону та листом, на зазначену у заяві про звільнення електронну адресу. Того ж дня, з нею було проведено розрахунок.

Щодо невиконання відповідачем рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 29.09.2022 року в частині стягнення середнього заробітку за один місяць зауважує, що вказане рішення суду скасоване постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2022 року, тому обставини щодо виплати середнього заробітку не можуть враховуватись судом.

В судовому засіданні адвокат Шилін В.А. в інтерсах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Мусієнко Ю.П. в інтересах Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» заперечив проти апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 працювала на посаді лікаря терапевтичного дільничного терапевтичного відділення №2 поліклініки госпіталю (з поліклінікою) в Державній установі «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву».

06 квітня 2022 року керівником Державної установи ««Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» видано наказ № 62о/с про звільнення позивача, лікаря-терапевта дільничого терапевтичного відділення № 2 поліклініки госпіталю ( з поліклінікою) за прогул без поважних причин, 6 квітня 2022 року (п.4 ст.40 КЗП України). Підстава: доповідна, табель, акт про відмову надати письмові пояснення причин відсутності.

У травні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про скасування наказу та поновлення на роботі.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 29.09.2022 року у справі №761/8030/22 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано наказ Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» № 52о/с від 6 квітня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-терапевта дільничного терапевтичного відділення № 2 поліклініки госпіталю( з поліклінікою) з 7 квітня 2022 року.

Стягнуто з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 7 квітня 2022 року по 29 вересня 2022 року у розмірі 299421,36 грн.

На виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 29.09.2022 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді лікаря 30 вересня 2022 року.

02.10.2022 року о 15.16 год.(неділя) ОСОБА_1 подала на електронну пошту відповідача заяву про звільнення її з 03.10.2022 року за власним бажанням, у зв`язку з переїздом на нове місце проживання та виплату усіх сум, що належать від підприємства при звільненні.

Наказом №176 о/с від 03.10.2022 року ОСОБА_1 була звільнена з посади лікаря-терапевта дільничного терапевтичного відділення №2 поліклініки госпіталю (з поліклінікою) Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» з 03.10.2022 року за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання, ст.38 КЗпП України.

Листом від 03.10.2022 року Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» повідомило позивача про неможливість надсилання трудової книжки у відділення «Нової пошти», оскільки не користується послугами цього підприємства та здійснює відправку кореспонденції виключно згідно договору, укладеного з АТ «Укрпошта».

При звільненні ОСОБА_1 було здійснено розрахунок та нарахована сума 5 889,99 грн до виплати. Згідно з платіжним дорученням №1917 від 03.10.2022 року інформація була передана для виплати до Державної казначейської служби України.

05.10.2022 року сума 5 889,99 грн була перерахована УДКСУ в Шевченківському районі та зарахована на картковий рахунок ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року у справі №761/8030/22 рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 29 вересня 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в день звільнення провів нарахування всіх належних позивачці сум при звільненні та передав до Казначейської служби України для здійснення виплати, вина відповідача в тому, що виплату було здійснено із затримкою 05.10.2022 року, відсутня. Відмітив, що позивачка не надала суду розрахунку суми заборгованості та в якій частині існує заборгованість перед нею.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положеннями статті 116 КЗпП України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення правовідносин) визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, в день звільнення позивачки, 03 жовтня 2022 року відповідач провів нарахування належних сум при звільненні та передав до Казначейської служби України для здійснення виплати. Відповідну виплату було здійснено 05.10.2022 року.

Сума в розмірі 5 889,99 грн (після вирахування податків) включала в себе компенсацію за невикористану відпустку, при цьому, заробітна плата за 30 вересня 2022 року в розмірі 1432,63 грн (після вирахування податків) була виплачена у вказаний день.

В той же час, дійшовши висновку про те, що відповідач в день звільнення провів нарахування всіх належних позивачу сум при звільненні та передав до Казначейської служби України для здійснення виплати, суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року у справі №761/8030/22 було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року.

Вказаним судовим рішенням установлено дотримання відповідачем порядку звільнення ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни (прогул) та, відповідно, відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року про поновлення позивачки на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке виконано роботодавцем та в подальшому скасовано, не тягне правових наслідків та не зумовлює обставин для застосування положень ст. 117 КзпП.

Тобто, зі скасуванням рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року правові підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відпали, у зв`язку з чим такі позовні вимоги не можуть бути задоволені.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав входити в обговорення питання щодо наявності чи відсутності у відповідача заборгованості перед позивачкою, оскільки такі доводи апеляційної скарги не мають правого значення для правильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про відмову в позові, проте не звернув уваги на обставини щодо скасування судового рішення, не виконання якого зумовило на звернення позивачки до суду із вказаним позовом, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Шиліна Володимира Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 ,

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова