Номер провадження: 22-ц/813/1510/23
Справа № 499/281/21
Головуючий у першій інстанції Тимчук Р. М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 16 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова Компанія» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

13 квітня 2021 року адвокат Скочиляс І.М., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулася до суду першої інстанції з позовом до ПРАТ «УТСК» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування та, згідно заяви про збільшення позовних вимог від 26 квітня 2021 року, просила суд першої інстанції:

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 48 720 гривень 00 копійок, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 1533 гривні 68 копійок, три відсотки річних у розмірі 336 гривень 37 копійок, інфляційні витрати у розмірі 828 гривень 24 копійки, понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень 00 копійок;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 10 000 гривень 00 копійок, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 314 гривень 79 копійок, три відсотки річних у розмірі 69 гривень 04 копійки, інфляційні витрати у розмірі 170 гривень 00 копійок, судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень 00 копійок.

В обґрунтування позовних вимог представник позивачів зазначила про такі обставини.

08 вересня 2020 року близько 13 години 37 хвилин, водій ОСОБА_5 керуючи транспортним засобом Хонда НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині проспекту Голосіївського у напрямку пров. Ужгородський, перед площею Голосіївською в м. Києві, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 . Внаслідок ДТП останній від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 08 вересня 2020 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000823 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_5 , як володільця транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів ПРАТ «УТСК». 25 листопада 2020 року на адресу ПРАТ «УТСК» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування дружині та синові загиблого - ОСОБА_3 , ОСОБА_7 .

Сума вимоги страхового відшкодування, заподіяною смертю ОСОБА_6 становить 60 000,00 грн, з яких для ОСОБА_3 30 000,00 грн моральної шкоди та ОСОБА_2 30 000,00 грн моральної шкоди.

30 грудня 2020 року на адресу відповідача було скеровано постанову старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві від 26 листопада 2020 року про те, що кримінальне провадження №0000823 закрито, за відсутністю складу кримінального правопорушення та заяву про виплату страхового відшкодування дружині загиблого ОСОБА_3 30 000.00 грн моральної шкоди, 57 320.00 грн витрат на поховання та ОСОБА_8 30 000.00 грн моральної шкоди.

24 грудня 2020 року ОСОБА_9 , мати загиблого написала заяву, у якій вказала, що належне їй страхове відшкодування просить перерахувати на користь ОСОБА_10 .

Відповідачем надіслано запит №22-В від 19 січня 2021 року, в якому просила надати інформацію про батька загиблого ОСОБА_11

25 січня 2021 року на адресу відповідача скеровано свідоцтво про смерть ОСОБА_11 та заяву про виплату страхового відшкодування дружині загиблого ОСОБА_3 40 000,00 грн моральної шкоди, 57 320,00 грн витрат на поховання та ОСОБА_4 20 000,00 грн моральної шкоди.

26 березня 2021 року відповідачем надано відповідь на адвокатський запит, в якому зазначено, що Страховик керуючись п. 36.3 ст. 36 Закону прийняв рішення про виплату страхового відшкодування шляхом поділу розміру заподіяної шкоди, а саме: дружині ОСОБА_3 20 000,00 грн моральної шкоди та 28 600,00 грн витрат на поховання; синові ОСОБА_4 10 000,00 моральної шкоди.

Загальна сума страхового відшкодування становить 50% від заявленої суми.

16 березня 2021 року на адресу відповідача скеровано досудову вимогу про виплату страхового відшкодування, в якій просили невідкладно протягом 3-ох календарних днів з дня отримання провести виплату страхового відшкодування у розмірі 58 720,00 грн.

Станом на день подачі позову відповідачем не надано жодної відповіді та досудова вимога також не виконана.

Відмову ПрАТ «УТСК» у виплаті 50% страхового відшкодування позивачі вважають неправомірною та такою, що не ґрунтується на нормі закону.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 26 листопада 2020 року в даній дорожній обстановці з моменту виникнення небезпеки для руху, водій автомобіля марки Хонда НОМЕР_1 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода. При цьому інформація щодо наявності умислу потерпілого чи непереборної сили у настанні дорожньо-транспортної пригоди в постанові про закриття кримінального провадження відсутня.

В п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

З огляду на вказане вище, відповідальність за шкоду заподіяну джерелом підвищеної небезпеки у даній дорожньо-транспортній пригоді покладається на водія транспортного засобу, за участю якого відбулась дорожньо-транспортна пригода, а у даному випадку на страховика забезпеченого транспортного засобу ПРАТ «УТСК» в повному обсязі.

Вказана позиція підтверджується судовою практикою по аналогічних спорах, а саме постановою Львівського апеляційного суду №450/579/20 від 21 січня 2021 року.

Згідно ч. 3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Відповідно ділення навпіл відшкодування в даному випадку є необгрунтованим.

Згідно ст. 36.5 Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

На підставі наведеного, позивачі вважають, що є законні підстави стягнення з відповідача пені із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України для: позивача - 1: за період з 24 лютого 2021 року по 09 квітня 2021 року у розмірі 768 грн 84 коп; позивача - 2: за період з 24 лютого 2021 року по 09 квітня 2021 року у розмірі 157 грн 81 коп.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц зробила висновок про те, що до правовідносин щодо невиплати страхового відшкодування потерпілій особі застосовуються вимоги частини другої статті 625 ЦК України.

З огляду на наведене, три проценти річних від простроченої суми боргу (3% річних долучаємо до позовної заяви) для: позивача - 1: за період з 24 лютого 2021 року по 09 квітня 2021 року у розмірі 180 грн 20 коп; позивача - 2: за період з 24 лютого 2021 року по 09 квітня 2021 року у розмірі 36 грн 99 коп.

Короткий зміст відзиву на позовну заяву

Представник відповідача користуючись своїм правом подав відзив на позов та обґрунтував його наступними доводами та обставинами.

Представник відповідача стосовно відповідальності ПрАТ «УТСК» зазначив, що згідно статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У виникненні даної ДТП вину водія автомобіля «Хонда», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , не встановлено та не доведено.

Згідно пункту 32.1 статті 32 Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує: шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Разом з тим, згідно частини 5 статті 1187 Цивільного кодексу України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

ПРАТ «УТСК» вважає, що в даному випадку, ДТП сталася внаслідок надзвичайних та невідворотних подій, які у своїй сукупності є непереборною силою, а також наявності ознак непрямого умислу (ст. 24 КК України), умислу (ст. 10 КУПАП) пішохода ОСОБА_6 , що виключає відповідальність страховика та власника джерела підвищеної небезпеки за наслідками ДТП, що пояснюється наступним: Стосовно ознак непрямого умислу/умислу пішохода ОСОБА_6 , що згідно норм ч. 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України звільняє від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки та ПрАТ «УТСК» (страховика).

Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження №0000823 за наслідками ДТП слідує, що із зібраних доказів, а саме: висновку судово-медичної, автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу, автотехнічної експертизи по дослідженню обставин ДТП, показів учасників даної пригоди, відеозапису самої події ДТП, слідство прийшло до висновку, що дана дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок порушення пішоходом ОСОБА_6 вимог Правил дорожнього руху. Крім того, зі змісту постанови про закриття кримінального провадження №0000823 слідує, що пішохід ОСОБА_6 намагався перебігти в невстановленому місці дорогу, яка мала шість смуг руху в обох напрямках.

Тобто, ОСОБА_6 перед початком руху через проїзджу частину дороги, яка мала шість смуг руху в обох напрямках, чітко усвідомлював небезпечність свого діяння та розумів, що він свідомо, грубо порушує Правила дорожнього руху, що створює небезпеку як йому самому так і іншим учасникам дорожнього руху.

Більше того у ОСОБА_6 не було крайньої необхідності переходити дорогу саме в цьому місці, оскільки вже за 50 метрів від місця зіткнення знаходився підземний пішохідний перехід.

ОСОБА_6 розумів та усвідомлював усю небезпечність своїх дій, і не міг не розуміти, що його дії можуть призвести до ДТП (в точу числі і до тілесних ушкоджень за його наслідками).

Як зазначено у постанові про закриття кримінального провадження №0000823 від 26 листопада 2020 року, водій ОСОБА_5 діяв відповідно до дорожньої обстановки, яка склалася на момент пригоди, не порушуючи при цьому правил дорожнього руху та у зв`язку з раптовим вибіганням ОСОБА_6 на дорогу з поміж двох мікроавтобусів зі сторони проїжджої частини дороги (з ліво на право по відношенню до ТЗ подолавши при цьому п`ять смуг рух), не мав можливості уникнути наїзду на останнього.

Крім того, зі змісту постанови про закриття кримінального провадження №0000823 слідує, що в ході огляду відеозапису події ДТП, встановлено, що з моменту виходу пішохода із-за передньої частини стоячого мікроавтобуса «Мерседес-Бенц Спрінтер» до моменту наїзду на пішохода проходить час близько 1 секунди відповідно до наявного таймеру часу на зображені, тобто 13:37:13-13:37:14.

Відтак, за умов, при яких сталася ДТП у водія автомобіля «Хонда», д.р.н. НОМЕР_1 , була відсутня технічна можливість уникнути ДТП, що є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення пішохода ОСОБА_6 з автомобілем не залежало від водія ОСОБА_5 , при усій обачливості його дій та/або поведінки.

Таким чином, водій автомобіля «Хонда», д.р.н. НОМЕР_1 не є винуватцем ДТП від 08 вересня 2020 року у зв`язку не тільки з наявністю непрямого умислу/умислу з боку пішохода ОСОБА_6 , а також і за наявністю ознак непереборної сили, а тому цивільно-правова відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки за завдану шкоду, в даному конкретному випадку, не виникла.

Однак, страховик, зважаючи на конкретні обставини справи та враховуючи п. 2, 3 ст. 1193 Цивільного кодексу України прийняв рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 1/2 частини суми страхового відшкодування, у відповідності до ст. 36 закону.

Відповідно до п.п. 4, 7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Поряд з цим, у вище згаданій Постанові Пленуму ВССУ зазначено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшеною (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження №0000823 слідує, що дана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини пішохода ОСОБА_6 у зв`язку з порушенням ним Правил дорожнього руху.

Отже, чисельні докази наявні та досліджені під час розгляду кримінального провадження №0000823 вказували на те, що дана ДТП та її наслідки знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з протиправними діями ОСОБА_6 та мають ознаки непрямого умислу даної особи.

Враховуючи вину ОСОБА_6 в ДТП, розмір страхового відшкодування було поділено страховиком на 1/2, хоча з урахуванням правових висновків наведених у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі №532/1374/18, ПРАТ «УТСК» мало право відмовити у виплаті страхового відшкодування, оскільки в діях ОСОБА_6 були ознаки непрямого умислу.

Щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат, то відповідач вважав необґрунтованим та надуманим нарахування у позовній заяві пені, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки ПРАТ «УТСК» виплатило страхове відшкодування в повному обсязі у межах ліміту відповідальності страховика та строки передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 16 червня 2021 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ПРАТ «УТСК» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування відмовлено в повному обсязі.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні заяви.

Короткий зміст та доводи відзиву ПРАТ «УТСК» на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу вказано на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України йдеться про те, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у вказаній цивільній справі становить менш ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а таким чином, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

З врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року до серпня 2022 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 04 вересня 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення.

Фактичні обставини справи

08 вересня 2020 року близько 13 години 37 хвилин, водій ОСОБА_5 керуючи транспортним засобом Хонда НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині проспекту Голосіївського у напрямку пров. Ужгородський, перед площею Голосіївською в м. Києві, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 .. Внаслідок ДТП останній від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

Постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ Національної поліції у м. Києві від 26 листопада 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000823 від 08 вересня 2020 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 08 вересня 2020 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 27 лютого 1988 року складу кримінального правопорушення.

Під час досудового розслідування встановлено, що дана дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок порушення пішоходом ОСОБА_6 , вимог пунктів Правил дорожнього руху України, в яких вказано 4.7. Пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч; 4.14. Пішоходам ЗАБОРОНЯЄТЬСЯ: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у ВІДСУТНОСТІ небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; в) допускати самостійний, без нагляду дорослих, вихід дітей дошкільного віку на проїзну частину; і) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога мас чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження; ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху; д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку. Таким чином порушення вимог пунктів 4.7, 4.14 Правил дорожнього руху України з боку пішохода ОСОБА_6 знаходиться в прямому причино-наслідковому зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками. В діях водія ОСОБА_5 не встановлено порушень ПДР України, які б знаходись в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками, а отже і складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. (а.с.28-34).

25 листопада 2020 року позивачі звернулися до ПрАТ «УТСК» із заявою про виплату страхового відшкодування дружині та синові загиблого - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у розмірі 60 000,00 грн, з яких для ОСОБА_3 30 000,00 грн моральної шкоди та ОСОБА_2 30 000,00 грн моральної шкоди.

30 грудня 2020 року на адресу відповідача було направлено постанову старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві від 26 листопада 2020 року про те, що кримінальне провадження №0000823 закрито, за відсутністю складу кримінального правопорушення та заяву про виплату страхового відшкодування дружині загиблого - ОСОБА_3 30 000.00 грн моральної шкоди. 57 320,00 грн витрат на поховання та ОСОБА_12 30 000,00 грн моральної шкоди.

24 грудня 2020 року ОСОБА_13 , мати загиблого написала заяву, у якій вказала, що належне їй страхове відшкодування просить перерахувати на користь ОСОБА_10 .

Відповідачем надіслано запит №22-В від 19 січня 2021 року, в якому просили надати інформацію про батька загиблого ОСОБА_11 ..

25 січня 2021 року на адресу відповідача скеровано свідоцтво про смерть ОСОБА_11 та заяву про виплату страхового відшкодування дружині загиблого - ОСОБА_3 40 000,00 грн моральної шкоди, 57 320,00 грн витрат на поховання та ОСОБА_4 20 000,00 грн моральної шкоди.

26 березня 2021 року відповідачем надано відповідь на адвокатський запит, в якому зазначено, що страховик керуючись п. 36.3 ст. 36 Закону прийняв рішення про виплату страхового відшкодування шляхом поділу розміру заподіяної шкоди, а саме: дружині ОСОБА_3 20 000,00 грн моральної шкоди та 28 600,00 грн витрат на поховання, синові ОСОБА_4 10 000,00 моральної шкоди.

Загальна сума страхового відшкодування становить 50% від заявленої суми.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Предметом спору у даній справі є стягнення недовиплаченого страхового відшкодування, а також стягнення пені та відсотків річних у зв`язку із несвоєчасною виплатою такого.

Позивачі посилаються, що відповідачем при здійсненні страхового відшкодування незаконно відмовлено у виплаті 50% суми відшкодування шкоди.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно з ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про страхування» страховий випадок подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Право потерпілого на відшкодування завданої йому шкоди за рахунок особи, яка її завдала, є абсолютним, і він вільний у виборі способу захисту цього права.

Так, завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утримання бійцівських порід тощо , що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що, відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно з ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно зі статтями 22, 23 даного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема шкода, пов`язана Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема,: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження №0000823 за наслідками ДТП вбачається, що із зібраних доказів, а саме: висновку судово-медичної, автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу, автотехнічної експертизи по дослідженню обставин ДТП, показів учасників даної пригоди, показів учасників даної пригоди, відеозапису самої події ДТП, слідство прийшло до висновку, що дана дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок порушення пішоходом ОСОБА_6 вимог пункту Правил дорожнього руху, та дані порушення вимог пунктів 4.7, 4.14 Правил дорожнього руху України з боку пішохода ОСОБА_6 знаходиться в прямому причино-наслідковому зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Отже у вказаних діях ОСОБА_6 (пішохода) вбачається непрямий умисел, оскільки він усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності) (рух пішохода в непередбаченому для цього місці - по проїжджій частині дороги), передбачав його суспільно небезпечні наслідки (спричинення ДТП) і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання (ч. 3 ст. 24 КК).

Відповідно до пункту 32.1 статті 32 вказаного Закону №1961-ІV страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Суд першої інстанції при дослідженні та вивчені всіх поданих сторонами доказів, дійшов висновку про відсутність вини ОСОБА_5 у ДТП, а, отже, і про відсутність підстав для його цивільно-правової відповідальності та відповідальності страхової компанії за умови встановленої матеріалами справи вини ОСОБА_6 у спричиненні ДТП.

Доводи позивачів стосовно того, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела (стаття 1187 ЦК України), також не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції, на підставі належних та допустимих доказів, достовірно установлено відсутність вини ОСОБА_5 (особи, застрахованої у відповідача у дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 08 вересня 2020 року та встановлено, що шкоди ОСОБА_6 було завдано саме внаслідок непрямого умислу самого потерпілого на вчинення ним протиправних дій, ОСОБА_6 усвідомлював суспільно- небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), оскільки перебігав дорогу, яка має шість смуг руху в обох напрямках у невстановленому для цього місці за наявності поряд підземного пішохідного переходу.

Як зазначено у постанові про закриття кримінального провадження №0000823 від 26 листопада 2020 року, водій ОСОБА_5 діяв відповідно до дорожньої обстановки, яка склалася на момент пригоди, не порушуючи при цьому правил дорожнього руху та у зв`язку з раптовим вибіганням ОСОБА_6 на дорогу з поміж двох мікроавтобусів зі сторони проїжджої частини дороги (з ліво на право по відношенню до ТЗ подолавши при цьому п`ять смуг рух), не мав можливості уникнути наїзду на останнього.

Крім того, зі змісту постанови про закриття кримінального провадження №0000823 слідує, що в ході огляду відеозапису події ДТП, встановлено, що з моменту виходу пішохода із-за передньої частини стоячого мікроавтобуса «Мерседес-Бенц Спрінтер» до моменту наїзду на пішохода проходить час близько 1 секунди відповідно до наявного таймеру часу на зображені, тобто 13:37:13-13:37:14.

Отже, відсутність у водія ОСОБА_5 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення його автомобіля з пішоходом не залежало від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки. Останній не міг передбачити таку подію або передбачив проте не міг її відвернути.

Аналогічна позиція підтверджується судовою практикою, зокрема, постановою Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі №532/1374/18.

Як встановлено та не заперечується сторонами, страховик, зважаючи на конкретні обставини справи та враховуючи п. 2, 3 ст. 1193 Цивільного кодексу України, прийняв рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 1/2 частини суми страхового відшкодування, у відповідності до ст. 36 Закону, що є його правом.

Таким чином судом першої інстанції не встановлено, що дії ОСОБА_5 були неправомірними та наявний безпосередній причинний зв`язок між його діями і шкодою, завданою ОСОБА_5 , оскільки він не мав можливості уникнути ДТП в зв`язку з діями пішохода, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позов в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди, то не підлягає також задоволенню позов в частині стягнення нарахованих позивачем кошів за прострочення виплати відшкодування.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Таким чином, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, то в задоволенні вимог про стягнення із відповідача витрат на правову допомогу також на думку суду першої інстанції слід відмовити.

Однак колегія суддів вбачає порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є суттєвим в контексті здійснення правосуддя, з огляду на таке.

У статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Страхове відшкодування це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).

У абзаці 1 пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб (абзац 1 пункту 36.3. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року в справі № 200/19873/16-ц (провадження № 61-10261св18) зазначено, що:

«відповідно до пункту 3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Тобто, у зв`язку із тим, що вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська встановлено, що відповідальними у смерті потерпілого є двоє водіїв, то розмір страхового відшкодування визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на два».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 274/4882/17-ц (провадження № 61-38295св18) вказано, що:

«за змістом пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Відтак, положення пункту 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосування не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність візника гужового транспорту ОСОБА_7 не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) зазначено, що:

«42. Припис пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV розрахований на випадки, якщо: 1) шкода завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, тобто поведінка яких обов`язково є неправомірною, внаслідок чого вони разом спричинили завдання шкоди; 2) остання є неподільною (як-от у випадках із завданням шкоди здоров`ю чи моральної шкоди). Тільки за таких умов розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну особу з тих, які завдали шкоди, треба визначати шляхом поділу її розміру на кількість осіб, які цю шкоду завдали.

47. Отже, у разі, якщо потерпілий від взаємодії джерел підвищеної небезпеки, що стала наслідком неправомірних дій або бездіяльності власників (володільців), наприклад, транспортних засобів, заявить вимогу про відшкодування неподільної шкоди (як-от шкоди, завданої здоров`ю, моральної шкоди) одним із таких власників (володільців), і той відшкодує цю шкоду у повному обсязі, він отримає право зворотної вимоги до інших власників (володільців) у відповідній частці. За змістом припису пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV частки відповідальних за завдання неподільної шкоди страхувальників (їхніх страховиків або Моторного (транспортного) страхового бюро України) є рівними».

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, що переглядається при відмові в задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що з боку пішохода ОСОБА_6 є вина в ДТП, що стало законною підставою для застосування страховиком пункт 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при визначенні розміру страхового відшкодування позивачці.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу, що абз. 1 п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розрахований на випадки, якщо: 1) шкода завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, тобто поведінка яких обов`язково є неправомірною, внаслідок чого вони разом спричинили завдання шкоди; 2) остання є неподільною (як-от у випадках із завданням шкоди здоров`ю чи моральної шкоди).

Тобто, тільки за таких умов розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну особу з тих, які завдали шкоди, треба визначати шляхом поділу її розміру на кількість осіб, які цю шкоду завдали.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 березня 2021 року відповідачем надано відповідь на адвокатський запит, в якому зазначено, що страховик керуючись п. 36.3 ст. 36 Закону прийняв рішення про виплату страхового відшкодування шляхом поділу розміру заподіяної шкоди, а саме: дружині ОСОБА_3 20 000,00 грн моральної шкоди та 28 600,00 грн витрат на поховання, синові ОСОБА_4 10 000,00 моральної шкоди.

Загальна сума страхового відшкодування становить 50% від заявленої суми.

Однак, суд першої інстанції не врахував, що моральна шкода в цій справі не завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, а тому підстави для застування абз. 1 п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відсутні.

При виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин колегією суддів враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі №191/1119/22.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення на користь позивачів моральної шкоди. Тому судові рішення належить скасувати та ухвали нове рішення.

Відповідно до ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на те, що позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь пені, 3% річних та інфляційних витрат підлягають задоволенню.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо розподілу судового збору

З матеріалів справи вбачається, що належна сума судового збору за подання позовної заяви становила 908,00 грн, а за подання апеляційної скарги належна сума судового збору становить 1362,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Враховуючи зміст позовних вимог позивачі звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, враховуючи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, з ПРАТ «УТСК» необхідно стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362,00 гривень

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу

В прохальній частині позовної заяви скаржники просять стягнути з відповідача на їхню користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 10 000,00 грн кожному.

На підтвердження понесених витрат суду надано:

- договір про надання правової допомоги №29.03.2021 від 29 березня 2021 року, укладений між адвокатом Скочиляс І.М. та ОСОБА_4 ;

- договір про надання правової допомоги №29.03.2021 від 29 березня 2021 року, укладений між адвокатом Скочиляс І.М. та Інже Т.;

- детальний опис наданих послуг ОСОБА_3 відповідно до якого, було надано послуги на 10000,00 грн, а саме:

- аналіз документів наданих Клієнтом та формування правової позиції щодо захисту порушених прав Клієнта, пошук судової практики 2 год 2000,00 грн;

- написання позовної заяви про стягнення страхового відшкодування 3 год 3000,00 грн;

- підготовка та написання інших процесуальних документів, а саме клопотань, заяв, відповіді на відзив 2 год. 2000,00 грн;

- представництво у Іванівському районному суді Одеської області (не більше 3 засідань) 3 год. 3000,00 грн;

- квитанцію прибуткового касового ордеру №29 від 27 травня 2021 року на суму 1000,00 грн;

- детальний опис наданих послуг ОСОБА_4 відповідно до якого, було надано послуги на 10000,00 грн, а саме:

- аналіз документів наданих Клієнтом та формування правової позиції щодо захисту порушених прав Клієнта, пошук судової практики 2 год 2000,00 грн;

- написання позовної заяви про стягнення страхового відшкодування 3 год 3000,00 грн;

- підготовка та написання інших процесуальних документів, а саме клопотань, заяв, відповіді на відзив 2 год. 2000,00 грн;

- представництво у Іванівському районному суді Одеської області (не більше 3 засідань) 3 год. 3000,00 грн;

- квитанцію прибуткового касового ордеру №30 від 27 травня 2021 року на суму 1000,00 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26 лютого 2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Так, відповідно до першого пункту акту наданих послуг, адвокатом було здійснено консультування позивача та аналіз укладеного між сторонами договору страхування протягом 5 годин. Однак, ним не надано доказів на підтвердження здійснення такого аналізу та надання позивачу консультацій саме на протязі зазначеного часу, а також не надано обґрунтування необхідності вчинення таких дій саме на протязі 5 годин.

Верховний Суд у постанові від 11 березня 2021 року по справі №911/2681/19 зазначив, що такий вид правової допомоги, як зустріч адвоката з представниками клієнта та обговорення з клієнтом напрямів підсилення правової позиції клієнта, на який затрачено 2 год. 00 хв., не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру.

З висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, а також від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, та в постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, вбачається, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи. До того ж заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Також на сьогоднішній день позиція Верховного Суду ґрунтується на тому, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних із сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також колегія суддів зазначає, що фактично адвокат здійснював представництво двох позивачі, так ним було здійснено аналіз одних і тих самих документів наданих позивачами та сформовано одну правову позицію щодо захисту їхніх порушених прав, здійснено пошук правової практики з одних і тих самих спірних правовідносин, написана одна позовна заява про стягнення страхового відшкодування та відвідано одне судове засідання.

Враховуючи вищезазначене, на думку колегії суддів, відшкодування адвокатських витрат у заявленій сумі не відповідає вищевказаним критеріям розумності, співмірності і тому підлягає зменшенню та стягненню у розмірі 1000,00 грн з урахуванням складності справи, строку розгляду справи, виконаних адвокатом наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 16 червня 2021 року скасувати.

Постановити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова Компанія» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова Компанія» (, місцезнаходження: вул. Саксаганського, 77, м. Київ, 01033) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) страхове відшкодування у розмірі 48 720 гривень 00 копійок, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 1533 гривні 68 копійок, три відсотки річних у розмірі 336 гривень 37 копійок, інфляційні витрати у розмірі 828 гривень 24 копійки.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова Компанія» (, місцезнаходження: вул. Саксаганського, 77, м. Київ, 01033) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) страхове відшкодування у розмірі 10 000 гривень 00 копійок, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 314 гривень 79 копійок, три відсотки річних у розмірі 69 гривень 04 копійки, інфляційні витрати у розмірі 170 гривень 00 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова Компанія» (, місцезнаходження: вул. Саксаганського, 77, м. Київ, 01033) на користь держави суму судового збору за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362,00 гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова Компанія» (, місцезнаходження: вул. Саксаганського, 77, м. Київ, 01033) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова Компанія» (, місцезнаходження: вул. Саксаганського, 77, м. Київ, 01033) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 04 вересня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк