Провадження № 22-ц/802/276/23 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

прокурора Костюк Н. В.,

представника позивача Шолкової О. В.,

представника відповідачів Карпука А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Луцької районної військової адміністрації, Служби автомобільних доріг у Волинській області до Підгайцівської сільської ради Луцького району, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, витребування земельних ділянок з кадастровими номерами :03:001:9002 та :03:001:9003 площею 0,3775 га кожна у власність держави, за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2022 року заступник керівника Волинської обласної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі: Луцької районної військової адміністрації Волинської області, Служби автомобільних доріг у Волинській області із зазначеним позовом.

Покликався на те, що рішенням Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 29 липня 2020 року № 17/9 було затверджено проект землеустрою щодо відведення третій особі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,755 га, розташованої у с. Струмівка, Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, із кадастровим номером :03:001:0010 та вирішено передати їй у власність цю земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства.

Після чого відомості про вказану земельну ділянку 17 липня 2020 року були внесені до Державного земельного кадастру, а своє право власності на дану земельну ділянку остання зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 липня 2020 року.

Крім того прокурор вказував, що ОСОБА_3 провела поділ зазначеної земельної ділянки на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :03:001:9002 та :03:001:9003, площею 0,3775 га кожна, та зареєструвала за собою право власності на ці два новоутворені об`єкти нерухомого майна.

У подальшому третя особа ОСОБА_3 , на підставі договорів купівлі-продажу від 06 жовтня 2020 року, та 08 жовтня 2020 року відчужила зазначені вище земельні ділянки відповідачам ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а державним реєстратором приватним нотаріусом Книш В. А., Луцького районного нотаріального округу Волинської області було зареєстровано право власності даних осіб на вказані земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також позивач зазначав, що згідно висновку проведеної судової комісійної оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 14 березня 2022 року № 8212-8214, спірна земельна ділянка, до її надання третій особі ОСОБА_3 , перебувала у постійному безстроковому користуванні Служби автомобільних доріг у Волинській області як правонаступника Луцької шляхо-експлуатаційної дільниці №868 в Луцькому районі та використовується для розміщення майданчика для приготування і зберігання будівельних та протиожеледних матеріалів, що застосовуються для експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення Устилуг - Луцьк - Рівне та М-19 Доманове (на м. Брест) - Ковель - Чернівці - Тереблече (на м. Бухарест).

Оскільки, землі автомобільних доріг загального користування не можуть передаватись у власність для інших потреб без їх вилучення у постійних користувачів і спірну земельну ділянку було неправомірно віднесено до земель сільськогосподарського призначення, то на думку позивача, рішення Підгайцівської сільської ради від 29 липня 2020 року №17/9 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання земельної ділянки у власність» третій особі ОСОБА_3 прийняте з порушенням вимог земельного законодавства та інтересів держави.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що указом Президента України від 24 лютого 2022 року №68/2022 на базі існуючої районної державної адміністрації було утворено Луцьку районну військову адміністрацію, яка є уповноваженим органом на розпорядження спірними земельними ділянками, заступник керівника Волинської обласної прокуратури просив суд: визнати незаконним та скасувати рішення Підгайцівської сільської ради від 29 липня 2002 року № 19/9 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання земельної ділянки у власність»; витребувати у власність держави в особі Луцької районної військової адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:9002 площею 0,3775, що розташована в с. Струмівка Луцького району; витребувати у власність держави в особі Луцької районної військової адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:900, площею 0.3775, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Струмівка, та відшкодувати Волинській обласні прокуратурі витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 29 липня 2020 року №17/9 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання земельної ділянки у власність».

Витребувано у власність держави в особі Луцької районної військової адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:9003 площею 0,3775, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Струмівка.

Витребувано у власність держави в особі Луцької районної військової адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:9002 площею 0,3775, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Струмівка.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_4 , вважаючи прийняте судом першої інстанції рішення незаконним і необґрунтованим, подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував тих обставин, що позов поданий до суду прокурором без належних на це повноважень та з обранням невірного способу захисту порушеного права. Також апелянт вважав, що судом першої інстанції було допущено невідповідність зроблених ним висновків обставинам справи, невірно застосовано норми матеріального права і порушено норми процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник прокуратури, вважаючи, що висновки викладені у апеляційній скарзі представником відповідачів є помилковими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги заявлені прокурором суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка, будучи державною власністю та перебуваючи у постійному, безстроковому користуванні Служби автомобільних доріг, на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, вибула з володіння власника поза його волею, а тому в силу вимог ст. 388 ЦК України, за позовом останнього може бути витребуваною у відповідачів.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 06 лютого 2018 року Підгайцівською сільською радою Волинської області було прийнято рішення № 286 про надання ОСОБА_3 дозволу на розроблення плану відведення земельної ділянки площею 0,76 га в с. Струмівка, Луцького району, Волинської області для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель Підгайцівської сільської ради не наданих у власність та користування (а.с. 28 т. 1).

Після чого, на замовлення останньої за договором від 28 червня 2020 року № 86 ПП «Луцьк-земресур» виготовило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства А.01.03 за адресою: с. Срумівка, Луцького району, Волинської області (а.с. 20-65, т. -1 ).

29 липня 2020 року відповідачем Підгайцівською сільською радою було прийнято рішення № 17/9 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення третій особі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,755 га, що знаходиться у с. Струмівка, Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, кадастровий номер :03:001:0010 для ведення особистого селянського господарства та передання останній даної земельної ділянки у власність (а.с.19 т. 1).

На підставі даного рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_3 31 липня 2020 року зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на передану їй спірну земельну ділянку площею 0,755 га (а.с.78, т. 1).

З приєднаного до матеріалів справи листа Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 31 березня 2021 року №10-3-0.2-2228/2-21 слідує, що реєстрація земельної ділянки за кадастровим номером :03:001:0010 з ініціативи її власника ОСОБА_3 була скасована в результаті її поділу на дві земельні ділянки за кадастровими номерами: :03:001:9002 площею 0,3775 га, :03:001:9003 площею 0,3775 (а.с.66 т. 1).

Дана обставина підтверджується також листом Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинській області від 24 листопада 2020 року №624/1.12/2-20 (а.с.67 т. 1).

Як вбачається з приєднаних до матеріалів справи договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 06 та 08 жовтня 2020 року, земельні ділянки з кадастровими номерами :03:001:9002, :03:001:9003 площею по 0,3775 га їх власником ОСОБА_3 були продані відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які зареєстрували своє право власності на вищевказані земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 68-89, т-1).

Відповідно до «Проекту землеустрою щодо встановлення та зміни меж населених пунктів Підгайці, Струмівка, крупа Підгайцівської сільської ради Луцького району» від 2006 року зазначені вище земельні ділянки входять в межі с. Струмівка (а.с.-181-187, т-1).

Крім того, з державного акту на право користування землею серії Б №005180 від 1979 року та рішення виконавчого комітету Волинської обласної ради народних депутатів від 28 вересня 1987 року №250 «Про вилучення земельних ділянок з користування колгоспів, радгоспів, інших землекористувачів, надання їх підприємствам організаціям для державних потреб та колективного садівництва», встановлено, що спірні земельні ділянки відносяться до земель транспорту, ніким не вилучались і надалі перебувають у постійному користуванні Служби автомобільних доріг у Волинській області, як правонаступника Луцької шляхо-експлуатаційної дільниці №868 в Луцькому районі (а.с. 148-159, т-1).

Дані обставини також підтверджуються наявними в матеріалах справи висновком експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової комісійної оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 14 березня 2022 року № 8212-8214 (а.с. 93-147, т. 1)

З листа Служби автомобільних доріг у Волинській області від 07 лютого 2022 року № 234/2.5, вбачається, що спірні земельні ділянки використовюється для розміщення майданчика для приготування та зберігання будівельних та протиожеледних матеріалів, що застосовуються для експлуатаційного утримання автомобільних доріг державного значення Устилуг - Луцьк - Рівне та М-19 Доманове (на м. Брест) - Ковель - Чернівці - Тереблече (на м. Бухарест) і питання щодо припинення права постійного користування цими земельними ділянками перед уповноваженими органами ніким не ініціювалось та відповідні рішення про їх вилучення відповідними органами державної влади не приймались (а.с.222-224, т-1).

Отже, наведені обставини свідчать про те, що оскільки питання про вилучення спірної земельної ділянки, яка у подальшому була розділена на дві земельні ділянки, відповідачем Підгайцівською сільською радою з її постійним користувачем Службою автомобільних доріг у Волинській області та її розпорядником Луцькою районною військовою адміністрацією як правонаступником Луцької районної державної адміністрації погоджено не було, то подальші дії відповідача щодо віднесення цієї земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення та надання її у власність ОСОБА_3 не відповідають вимогам чинного земельного законодавства.

Статтею 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

У пункті 6 ст. 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 12 Закону України «Про планування і забудову територій» відповідно генеральних планів населених пунктів сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, а також Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Відповідно ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи, наділені повноваженням передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, у власність або користування для всіх потреб.

З абзацу 1 пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України вбачається, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Статтею 67 Земельного кодексу України та ст. 11 Закону України «Про транспорт» визначено, що до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об`єктів транспорту.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про автомобільні дороги» складовими автомобільної дороги загального користування у межах смуги відведення є: земляне полотно; проїзна частина; дорожнє покриття; смуга руху; споруди дорожнього водовідводу та водоочисні споруди; споруди шумозахисні; штучні споруди; засоби технологічного зв`язку; інженерне облаштування: спеціальні споруди та засоби, призначені для забезпечення безпечних та зручних умов руху (освітлення, стаціонарні комплекси вимірювання вагових і габаритних параметрів транспортних засобів, примусового зниження швидкості руху); архітектурне облаштування: архітектурні споруди та декоративні насадження, призначені для забезпечення естетичного вигляду автомобільних доріг; технічні засоби організації дорожнього руху, автопавільйони, лінійні споруди і комплекси, що забезпечують функціонування і збереження доріг; елементи санітарного облаштування; зелені насадження; спеціально облаштовані місця дня зупинки маршрутних транспортних засобів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про автомобільні дороги» автомобільні дороги загального користування є складовою Єдиної транспортної системи України і задовольняють потреби суспільства в автомобільних пасажирських і вантажних перевезеннях. Автомобільні дороги загального користування перебувають у державній власності і не підлягають приватизації.

Звертаючись до суду з цим позовом на підставі частини першої статті 388 ЦК України, заступник керівника Волинської обласної прокуратури інтересах держави в особі: Луцької районної військової адміністрації, Служби автомобільних доріг у Волинській області просив скасувати рішення Підгайцівської сільської ради від 29 липня 2002 року № 19/9 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання земельної ділянки у власність» та витребувати у власність держави в особі Луцької районної військової адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:9002 площею 0,3775, та з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:900, площею 0.3775, оскільки це майно вибуло з володіння держави поза її волею.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За приписами частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу», провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт З частини другої статті 129 Конституції України).

Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

В пункті 200 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду нагадала її попередній висновок про те, що з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України на можливість витребування власником земельних ділянок не впливає їхній поділ та/або об`єднання. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 56)).

Таким чином, встановивши наведені вище обставини та врахувавши зазначені норми матеріального права, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог заступника керівника Волинської обласної прокуратури щодо скасування рішення Підгайцівської сільської ради від 29 липня 2002 року № 19/9 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання земельної ділянки у власність» і витребуваня у власність держави в особі Луцької районної військової адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:9002 площею 0,3775, та з незаконного володіння ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:900, площею 0.3775.

Покликання викладені в апеляційній скарзі представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_4 на те, що суд першої інстанції не перевірив підстав представництва прокурором інтересів держави, а також не врахував відповідні правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду на думку колегії суддів, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами наданими прокурором на представництво інтересів держави у даній справі, яким місцевий суд дав вірну правову оцінку та не впливають на законність оскаржуваного ним рішення суду.

Отже, розглядаючи даний спір, суд першої інстанції, встановивши обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дослідивши наявні у справі докази, дав їм належну правову оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду та не впливають на його законність.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді