Номер провадження: 22-ц/813/2687/23
Справа № 501/2636/21
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Власенко С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 жовтня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, виселення,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області до ОСОБА_1 з позовною заявою про усунення перешкод в здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтований тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . В спірній квартирі зареєстровані син позивача - ОСОБА_3 , та відповідач - ОСОБА_1 , який являється колишнім чоловіком позивача. Відповідач після розірвання шлюбу з позивачем відмовився виїхати з квартири та залишився проживати в спірній квартирі разом з сином ОСОБА_3 на час перебування позивача на заробітках в Італійській Республіці, де вона зараз тимчасово мешкає. Відповідач разом з співмешканкою, яку він привів мешкати в квартиру, створив нестерпні умови проживання для свого сина ОСОБА_3 , який вимушений проживати по різнім місцям. Відповідач ОСОБА_1 добровільно знятися з реєстрації та виселитись не бажає, чим перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 908,00 гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 25.10.2022 року на 14-30 г. та на 18.04.2023 року на 14-30 г. учасники справи в судові засідання не з`явилися.

Від учасників справи (позивача та відповідача в особі їхніх представників) надійшли клопотання про зупинення провадження щодо розгляду справи до набрання чинності рішення суду у справі № 501/1370/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю сторін у справі, яка набута під час шлюбу, мотивуючи це неможливістю вирішення справи про усунення перешкод та виселення, що переглядається в апеляційному порядку.

Обидві сторони та їхні представники просили провести судове засідання без їхньої присутності.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.04.2023 року клопотання представника позивача ОСОБА_2 адвоката Пугача Р.І. та клопотання відповідача ОСОБА_1 адвоката Романенко Г.В. про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, виселення, до набрання чинності рішення суду у справі № 501/1370/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю сторін - залишені без задоволення.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин неучасті сторін судом апеляційної інстанції не встановлена, а заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, та наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін та їхніх представників при таких обставинах не є порушенням прав сторін та їхніх представників щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, визнаючи ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , виселяючи ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що:

- позивач є колишньою дружиною відповідача і власницею квартири АДРЕСА_1 ;

- відповідач створив нестерпимі умови для проживання сина позивача - ОСОБА_3 , який змушений через це винаймати житло;

- власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна.

Судом встановлено, що:

- відповідно до довіреності від 02.07.2019 року, виданої в м. Мілан, Італійська Республіка, посвідченої віце-консулом Генерального консульства України в Мілані Новіцькою В.М., зареєстрована в реєстрі за № 1958н, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , представляли її інтереси (а. с. 5-6);

- згідно технічного паспорта реєстровий № К-2-15-129, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 (а. с. 10-12);

- відповідно до свідоцтва про право власності від 29.04.2002 року, виданого на підставі розпорядження Іллічівського міського голови від 24.04.2002 року за № 442, квартира АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а. с. 13, 14);

- згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно Чорноморським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 190, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.04.1993 року (а. с. 18);

- рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27.06.2017 року було розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а. с. 19);

- відповідно до договору оренди квартири від 12.04.2020 року ОСОБА_3 винаймає житло в м. Одеса (а. с. 33-35).

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною другою статті 64 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх дітей і батьків. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до наведених у позові обґрунтувань заявлених вимог про втрату відповідачем права користування позивач вказує, що відповідач після розірвання шлюбу у 2017 році залишився проживати у квартирі позивача разом з їхнім спільним повнолітнім сином, 1994 року народження, і користуючись тим, що позивач перебуває на заробітках за кордоном, самовільно заселив у квартиру співмешканку з її трьома дітьми та створив нестерпні для сина позивача умови проживання у квартирі, внаслідок чого син вимушений був змінити місце проживати та винаймати для проживання іншу квартиру.

Відповідач, заперечуючи проти позову зазначив, що квартира була придбана у шлюбі за спільні кошти, і у квартирі, яка є його єдиним житлом, він проживав з позивачкою та сином до 2006 року, після чого позивач залишила його та сина та поїхала влаштовувати власне життя, а він з сином залишилися проживати у квартирі. На прохання позивача він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу у 2017 році. Він стверджує, що ніколи не перешкоджав позивачу, яка всі останні роки проживає за кордоном користуватися квартирою, ніколи не псував та не руйнував квартиру, не створював нестерпні умови проживання. Позов фактично заявлений його сином в інтересах позивача, як представником її інтересів за довіреністю, без надання будь-яких належних доказів на підтвердження обставин, на які він послався, в тому числі і щодо заселення у квартиру співмешканки з трьома дітьми. Позов поданий після того, як у них з сином виникла суперечка з приводу безробіття сина. В суді першої інстанції справу розглянуто без його повідомлення та участі та без доказів вручення копії позовної заяви, що позбавило його довести, що всі останні роки він особисто від свого імені сплачує комунальні послуги та платежі з утримання квартири і не має заборгованості. Також він позитивно характеризується за місцем проживання головою правління ОСББ «Лазурна 5».

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 , належить позивачці на підставі свідоцтва про право власності від 29.04.2002 року, виданого на підставі розпорядження Іллічівського міського голови від 24.04.2002 року за № 442.

Зі змісту розпорядження Іллічівського міського голови № 442 від 24.04.2002 року вбачається, що ОСОБА_2 згідно з довідкою від 09.04.2002 року повністю виплатила пайовий внесок та пайонакопичення за 3-кімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_2 .

Сторони перебували у шлюбі з 30.04.1993 року до 27.06.2017 року.

Тобто на час набуття позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 , сторони спільно проживали у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 711/2302/18.

Як вбачається з матеріалів справи саме позивач заперечує, що придбана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і тому тягар спростування презумпції права спільної сумісної власності в даному випадку покладається на ОСОБА_2 .

Проте сама по собі наявність у позивача права особистої приватної власності на квартиру (у разі спростування в судовому порядку презумпції спільної сумісної власності) не є абсолютною та достатньою підставою для задоволення її вимог про втрату колишнім чоловіком права користування та його виселення.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Зазначені норми не передбачають самостійного характера права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням.

Посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, особа, яка набула право власності на будинок, і член сім`ї, тобто чоловік і дружина, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За частиною першою статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.

У статті 406 ЦК України унормовано припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Згідно із частиною другої статті 416 ЦПК України та частиною першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Зі матеріалів справи вбачається та не спростовано позивачем, що відповідач ОСОБА_1 вселився та був зареєстрований у спірному будинку як член сім`ї, зокрема чоловік позивача, зі згоди останньої, як власника, відповідач тривалий час (близько 20 років) проживає та зареєстрований у квартирі, тобто він має тривалий зв`язок із спірним будинком, як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Доказів про наявність у відповідача на праві власності чи праві користування іншого житла матеріали справи не містять і на дані обставини позивач не посилається. Квартира має три житлові кімнати та її загальна площа складає 62,9 кв.м, житлова - 35,20 кв.м, що свідчить про можливість проживання у ній принаймні трьох різностатевих осіб.

В даному випадку право позивача на майно не може бути захищено шляхом виселення ОСОБА_1 , який внаслідок цього стане безхатченком, що стане надмірним тягарем та порушуватиме його право на повагу до житла, яке є постійним місцем проживання з урахуванням усіх обставин справи.

Крім того, заявлений в інтересах позивача позов про виселення відповідача, обґрунтований також тим, що останній створює нестерпні умови для проживання дорослого сина позивача - ОСОБА_3 .

Згідно зі статтею 157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 116 ЖК УРСР визначено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При застосуванні цієї норми потрібно досить ретельно підійти до збирання доказової бази, у даному випадку доказами можуть бути протоколи поліції, акти ОСББ та інших уповноважених органів, які підтверджують застосування до особи попередження чи заходів громадського впливу, у разі систематичного порушення правил проживання у будинку чи квартирі.

Верховний Суд у Постанові від 19 січня 2021 року у справі № 648/448/19 зазначив, що для застосування статті 116 ЖК УРСР необхідною є наявність одночасно двох умов:

1) систематичне порушення правил співжиття;

2) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справи, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Позивачем у справі не надано належних доказів на підтвердження наявності відповідних підстав та обставин для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою та виселення відповідача без надання іншого житла, а тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідача не було повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, не було надіслано копію позовної заяви, що створило відповідачу перешкоди у прийнятті участі у розгляді справи, можливості подати відзив на позов та докази на підтвердження заперечень проти позову.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишенн6я позову без задоволення.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в порядку апеляційного перегляду рішення скасовано та ухвалено нове судове рішення про залишення позову без задоволення, то апеляційний суд змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір в суді апеляційної інстанції складає 150 % від суми судового збору, що підлягала сплаті в суді першої інстанції при поданні позовної заяви.

На час подання позовної заяви позивачем заявлено 2 позовні вимоги немайнового характеру за ставкою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який у 2021 році становив 2 270 грн., тобто по 908 грн. за кожну позовну вимогу, а всього 1 816 грн. Проте фактично позивачем сплачено 908 грн.

При сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 1 488 грн. 60 коп., який розрахований, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2022 рік - 2 481 грн., тобто 2 481*0,4*150% = 1 488,60 грн., в той час як слід було сплатити 1816*150% = 2 724 грн.

Враховуючи наведене, в порядку перерозподілу судових витрат з позивача на користь відповідача слід стягнути 1 488 грн. 60 коп. Решта судового збору, яка підлягала сплаті, але не була доплачена позивачем при поданні позову до суду, а відповідачем при поданні апеляційної скарги, підлягає стяганню в дохід держави з позивача, позов якого в порядку перегляду справи в апеляційному порядку залишено без задоволення. Тобто з позивача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі відповідно 908 грн. та 1235 грн. 40 коп. (2 724 - 1488,60), а всього 2 143 грн. 40 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 жовтня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 488 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 2 143 грн. 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 01.05.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк