Справа № 405/4441/23
Провадження №2/405/681/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2023 року. Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Дризі Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кропивницький цивільну справу №405/4441/23 за позовом ОСОБА_1 (відповідно до довідки від 21.04.2022 року № 3504- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 ) до російської федерації (адреса для листування: Посольство російської федерації в Україні, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27) про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом до російської федерації, в якому просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 60 000 євро, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 21 червня 2023 року еквівалентно 2 397 840 грн., зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що їй на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю, виданого відділом комунального господарства виконавчого комітету Великоновосілківської районної ради 30.06.1988 року на підставі рішення виконавчого комітету Великоновосілківської районної ради від 16.06.1988 року № 156 належить домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1 .30.06.1988 року належна їй будівля була зареєстрована в бюро технічної інвентаризації, реєстр № 1420, книга № 6. Крім того, 14.02.2022 року право власності на зазначений будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 468333143; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 040; об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості; опис об`єкта: загальна площа 99,5 кв.м, житлова площа 48,9 кв.м; житловий будинок А-1, прибудова а-1, тамбур а1-1, ганок а-2, літня кухня Б-1, сарай В-1, гараж Г-1, оглядова яма г-1, душ Д-1, амбар Е-1, сарай Ж-1, сарай 3-1, вигрібна яма И, погріб П-1, вбиральня У-1, шийка погребу ш/п, огорожа № 2, огорожа № 3, ворота № 4, хвіртка № 5, свердловина 1,при цьому, підставою для державної реєстрації права власності є свідоцтво про право власності, видане 30.06.1988 року Великоновосілківською районною радою (документ видано на заміну втраченого свідоцтва).

Вказала, що зазначений житловий будинок був єдиним житлом їїта її (позивача) сім`ї - доньки ОСОБА_3 , її чоловіка ОСОБА_4 та їх сина ОСОБА_5 , при цьому, будівництво будинку, облаштування комфортних умов проживання, декоративне оформлення тривало багато років, потребувало значних зусиль всієї сім`ї, зокрема,фінансових, трудових та творчих. Будинок був благоустроєний, обладнаний для комфортного проживання всіх членів сім`ї, мав всі необхідні меблі, побутову техніку, інші речі домашнього вжитку. Крім того, вказала, що вона (позивач) є особою похилого віку, хворіє на онкозахворювання.

24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне збройне вторгнення російської федерації в Україну, після якого відразу розпочалось і з невеликими перервами, та, майже постійно тривало нанесення ракетно-бомбових та артилерійських ударів підрозділами збройних сил російської федерації по території Волноваського району, зокрема, ракетно-бомбові удари наносились по сел. Велика Новосілка, а тому вона була вимушена залишити свій будинок в с. Велика Новосілка та евакуюватись до м. Кропивницького, де 21.04.2022 року була взята на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 3504-, виданої Департаментом соціальної політики Кропивницької міської ради.

Зазначила, що 13 серпня 2022 року під час обстрілу належний їй будинок і надвірні будівлі були пошкоджені, та в подальшому, під час ракетного обстрілу о 6:00 год. 28 квітня 2023 року будинок та всі надвірні будівлі, господарські споруди було повністю зруйновано, а все майно, яке знаходилось в будинку, згоріло.Про зруйнування будинку їй стало відомо зі слів сусіда, який на підтвердження інформації надіслав їй фото зруйнованого будинку та відеоматеріали.Про повне знищення належного їй житлового будинку вона зареєструвала «Повідомлення про пошкоджене майно» в застосунку «ДІЯ» 02.05.2023 року, та на підтвердження внесеної інформації долучила фотозображення зруйнованого будинку.

Крім того, 05.05.2023року Кропивницькою окружною прокуратурою Кіровоградської області за її заявою внесені відомості та розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000144 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.438 КК України по факту руйнування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 внаслідок обстрілу, чим завдано їй матеріальну та моральну шкоду.

Вказала, що в результаті збройної агресії російської федерації та постійних обстрілів вона втратила належний їй будинок з господарськими будівлями та все майно, яке знаходилось в будинку та господарських будівлях, при цьому, будинок мав для неї не лише матеріальну цінність, а головне, що він був єдиним житлом для неї та членів її сім`ї.Після зруйнування будинку внаслідок обстрілу військами рф, вона втратила надію повернутися додому в с. Велика Новосілка, де вона в 1939 році народилась та прожила все своє життя.До вимушеної евакуації вона була повноцінним членом громади, мала велике коло спілкування, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя, однак після вимушеної евакуації вона була позбавлена цього, а після знищення будинку і усвідомлення, що повертатись нікуди, вона навіть не може сподіватися на повернення до звичного життя.

Загальновідомим є факт постійних артилерійських та ракетних обстрілів населених пунктів Волноваського району Донецької області військовими формуваннями російської федерації, починаючи з 24.02.2022 року.Як вбачається з Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, Великоновосілківська територіальна громада Донецької області розташована в районі проведення воєнних (бойових) дій. Внаслідок збройної агресії рф проти України, окупації рф частини території Донецької області, ведення активних бойових дій на всій території Донецької області вона та її сім`я під загрозою життю вимушені були переселитись в безпечне місце.

Внаслідок активних бойових дій, які ведуться вже майже півтора року поблизу селища і становлять пряму загрозу життю, а також знищення житлового будинку, який був єдиним житлом для її сім`ї, моральні страждання відчуває не лише вона, але й всі члени їїсім`ї, що створює для них проблеми психологічного характеру, постійно тримає в пригніченому стані.Більш того, вона фактично позбавлена можливості володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй на праві приватної власності нерухомим майном, що завдає їй як моральної, так і майнової шкоди у вигляді додаткових витрат на оренду житла за місцем евакуації, проживання в двокімнатній квартирі шістьох осіб, що призводить до різкого обмеження життєвих потреб, до напруженості в стосунках, що також є додатковим психологічним навантаженням.У зв`язку з вимушеною евакуацією вона зазнала обмеження права на свободу пересування, через додаткові витрати на оренду житла в м. Кропивницькому, обмежена у можливості проходити належне лікування наявного у неї онкологічного захворювання, на яке вона страждає впродовж чотирьох років. Агресивні дії російської федерації спричинили їй душевні переживання, призвели до тривалого перебування у пригніченому стані, відчуття безпорадності, втрати звичних життєвих зв`язків і умов життя, окрім того, вона та їїсім`я були змушені розпочинати життя спочатку у незнайомому місті, без знайомих, друзів, рідних та грошових заощаджень.

Зазначені обставини в сукупності є підставою для стягнення з країни-агресора російської федерації компенсацію за завдану моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 60 000 євро, що в еквіваленті станом па 21.06.2023 року становить 2 397 840 грн., враховуючи при цьому тривалий характер душевних страждань, переживань, ступінь втрати життєвих і соціальних зв`язків, зусилля, які повинні докласти вона таїї сім`я для соціальної адаптації, неможливість відновлення становища, що існувало до руйнування будинку, де проживала вона та її сім`я, значне погіршення якості життя та загальне погіршення самопочуття і загального стану здоров`я.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 липня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за зазначеним позовом за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Надано сторонам по справі процесуальний строк для подання заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 29 вересня 2023 рокузакрито підготовче провадження у зазначеній справі та призначено справу до судового розгляду по суті з викликом в судове засідання учасників справи.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання подала заяву, яка зареєстрована судом 22 вересня 2023 року за вх. № 23830 про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позові, просила позов задовольнити.

Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах міжнародно визнаного державного кордону є цілісною і недоторканною,

Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. При цьому, Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, а, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з російською федерацією.

З огляду на викладене вище, зазначена справа за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про відшкодування моральної шкоди розглянута судом на підставі поданого позивачем позову та доказів, якими позивач обґрунтувала заявлені позовні вимоги.

Зваживши доводи, викладені в позові на обґрунтування позовних вимог, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України, до яких, серед іншого, належить відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

При цьому, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України), та розглядаючи справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У розумінні наведеного правила необхідно враховувати також правило частини 6 ст.81 ЦПК України, згідно з яким доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, і саме таке розуміння процесуального закону найбільшою мірою відповідатиме засадничим принципам цивільного процесу: принципам змагальності сторін та диспозитивності цивільного процесу.

З огляду на зазначене та з наявних у справі письмових доказів, наданих позивачем, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 30 червня 1988 року, виданого відділом комунального господарства Великоновосілківської районної ради, на підставі рішення виконавчого комітету Великоновосілківської районної ради від 16.06.1988 року № 156, належить на праві приватної власності домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до Висновку про реєстрацію домоволодіння - домоволодіння по АДРЕСА_1 , зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_1 на підставі зазначеного свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 30 червня 1988 року (Реєстр № 142, Книга 6).

Крім того, зазначене речове право зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 також в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності (індексний номер витягу 300761984, сформованого 22 лютого 2022 року), за яким: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 040; об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості; загальна площа (кв.м.): 99, 5, житлова площа (кв.м): 48, 9; адреса: АДРЕСА_1 ; тип права: право власності; дата, час державної реєстрації: 14.02.2022; підстава для державної реєстрації: свідоцтво про право власності, видане 30.06.1988, видавник: Великоновосілківська районна рада; форма власності: приватна; розмір частки: 1; власник: ОСОБА_1 .

Відповідно до копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого ФОП ОСОБА_6 , станом на 01 лютого 2022 року, загальна площа житлового будинку становить 99, 5 кв.м., житлова площа - 48, 9 кв.м. та складається з житлового будинку А-1, прибудови а-1, тамбура а1-1, ганку а-2, літньої кухні Б-1, сараю В-1, гаражу Г-1, оглядової ями г-1, душ Д-1, амбару Е-1, сараю Ж-1, сараю З-1, вигрібної ями И, погребу П-1, вбиральні У-1, шийки погребу ш/п, огорожі № 2, огорожі № 3, воріт № 4, хвіртки № 5 та свердловини 1.

Судом також встановлено, що місце проживання позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 03 грудня 2003 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта позивача серії НОМЕР_1 , виданого Великоновосілківським РВ УМВС України в Донецькій області 11 лютого 1998 року.

24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, у зв`язку із чим Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні введено воєнний стан, який триває і на час розгляду справи.

Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Також встановлено, що позивача ОСОБА_1 взято на облік, як внутрішньо переміщену особу, за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією довідки від 21.04.2022 року №3504- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданою Управлінням соціального захисту населення Подільського району Департаменту соціальної політики Кропивницької міської ради.

При цьому, відповідно до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 грудня 2022 року, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25.04.2022 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.04.2022 р. за №453/27789, який був чинним на момент евакуації позивача з смт.Велика Новосілка Волноваського району Донецької області, та який втратив чинність на підставі Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій № 309 від 22.12.2022, Великоновосілківська селищна територіальна громада Волноваського району Донецької області (п.1 Розділу ІІ Переліку) була віднесена до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 грудня 2022 року.

02 травня 2023 року через застосунок "Дія" позивачем ОСОБА_1 зареєстровано повідомлення про пошкоджене майно приватний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 99, 5 кв.м, який знищено повністю 28.04.2023 року о 06.00 год.

Відповідно до Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань 05 травня 2023 року органами досудового розслідування внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000144, попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення: ч.1 ст.438 КК України, за заявою ОСОБА_1 , за якою внаслідок повномасштабного збройного вторгнення на територію України підрозділів збройних сил російської федерації та нанесення ними ракетно бомбових та артилерійських ударів по житловим будинках та об`єктах інфраструктури смт. Велика Новосілка Донецької області було зруйновано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , чим завдано ОСОБА_1 майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст.52 додаткового протоколу до Женевської конвенції від 12.08.1949, що стосується жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол №10 від 08.06.1977), цивільні об`єкти не повинні бути об`єктами нападу. Цивільними об`єктами є всі ті, які не є воєнними.

За вказаним фактом зруйнування належного позивачу ОСОБА_1 майна за адресою: АДРЕСА_1 , невідомими особами з числа військовослужбовців російської федерації під час збройної агресіїКропивницькою окружною прокуратурою Кіровоградської області 05.05.2023 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000144 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.438 КК України, про що повідомлено заявника ОСОБА_1 листом від 05.05.2023 року за вих.№ 51-78-4229ВИХ.

Звертаючись до суду з зазначеним позовом, позивач ОСОБА_1 як на підстави позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, зазначила, що внаслідок збройної агресії російської федерації та постійних обстрілів було повністю зруйновано належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та знищено все майно, яке знаходилося в будинку та господарських будівлях, при цьому, будинок мав для неї не лише матеріальну цінність, а й те, що він був єдиним житлом для її проживання, а так само для проживання членів її сім`ї. Крім того, зазначила, що вона є особою похилого віку, хворіє на онкозахворювання та через постійні обстріли селища Велика Новосілка вона вимушена була евакуюватися до м.Кропивницького, де 21.04.2022 року була взята на облік як внутрішньо переміщена особа, порушено її звичний уклад життя, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя.

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.

У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31).

У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.

З огляду на зазначене, слідує, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України №2188-IX від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього рішення. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації; відзначаючи, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

Російська Федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

У даній справі позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до РФ про відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок збройної агресії рф на території України.

У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

В таких висновках суд керується тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплено принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до частини першої статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток», при цьому, умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.

З огляду на викладене та визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у даній справі, суд врахував, що предметом позову є відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; також передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; крім того, вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту).

Відповідно до ч.3 ст.124 Конституції України у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи, тим самим, у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема, й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Оскільки вчинення РФ з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, РФ заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету вказаної країни на цей час немає.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.

Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.5, 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: зокрема, у випадках, встановлених законом.

Як зазначено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05.12.2022 у справі №214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21): «Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування, за яким: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості, що зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20 (провадження № 61/1132св22).

Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, зокрема, дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

З огляду на викладене вище, судом під час судового розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до початку військової агресії з боку російської федерації, як повноправний громадянин своєї країни (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Великоновосілківським РВ УМВС України в Донецькій області 11 лютого 1998 року) мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя, з 30 червня 1988 року мала у приватній власності житловий будинок, загальною площею 99, 5 кв.м з господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , за якою також зареєстроване її місце проживання з 03 грудня 2003 року.

Проте, військові дії російської федерації проти України призвели до неможливості подальшого проживання позивача в смт.Велика Новосілка Волноваського району Донецької області, на підставі чого позивач у квітні 2022 року була вимушена залишити своє житло та місце свого мешкання, змінивши як власний побут, так і спосіб життя, що підтверджується копією довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 21.04.2022 №3504- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданою Управлінням соціального захисту населення Подільського району Департаменту соціальної політики Кропивницької міської ради.

Суд констатує, що позивач ОСОБА_1 зазнала моральної шкоди, яка полягає у значних триваючих душевних стражданнях, що викликані як позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту, неможливістю користуватися належним їй на праві власності житлом, у зв`язку з його знищенням, та вести повноцінне життя, пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для себе рівня життя, пошуком та орендою житла та додаткових фінансів, перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття, ризиком для її життя та здоров`я внаслідок ракетно-бомбових обстрілів.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що порушивши її основоположні права і свободи, російська федерація завдала їй тяжких моральних страждань, крім того, позивач, будучи особою похилого віку, відчуває душевні страждання, що не дають їй можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вона проживала до збройної агресії РФ проти України. Внаслідок вказаних обставин, позивач зазнала душевний біль та страждання, має постійні відчуття страху, відчаю та неспокою.

З огляду на триваючу окупацію рф частини території Донецької області України, обставини, що призвели до вимушеного переселення позивача тривають і досі.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на мету інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007).

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З огляду на викладене вище, оцінивши в сукупності надані позивачем письмові докази на предмет їх належності, достатності та допустимості, приймаючи до уваги встановлення судом завдання відповідачем моральної шкоди позивачу, враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, множинний характер порушень основоположних конституційних прав позивача, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану, виходячи із засад виваженості, розумності,справедливості, суд дійшов про наявність підстав для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у достатньому та необхідному розмірі, визначивши розмір моральної шкоди 2 000 000 грн., який, на переконання суду, є співмірним, розумним та справедливим.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно з п.22 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно, на підставі чого, та враховуючи, що позивач в силу вимог зазначеного Закону звільнена від сплати судового збору при пред`явлення позову до суду, судовий збір за ставками судового збору, визначеного Законом України «Про судовий збір» в розмірі 13 420 грн. 00 коп. слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст.ст. 23, 1167, 1173,1174 ЦК України, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 81, 82, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до російської федерації про відшкодування моральної шкоди,- задовольнити частково.

Стягнути з російської федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , моральну шкоду в розмірі 2 000 000 грн.

Стягнути з російської федерації на користь держави судовий збір в розмірі 13 420 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції, яким є Кропивницький апеляційний суд.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Лілія Андріївна Іванова