Номер провадження: 22-ц/813/4034/23
Справа № 501/19/22
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д.В.
Доповідач Склярська І. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

01.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Склярської І.В.,

суддів: Базіль Л.В., Воронцової Л.П.,

секретар Кузьміч Г.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 жовтня 2022 року (під головуванням судді Пушкарського Д.В.), у справі за позовом ОСОБА_1 до Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ), третя особа - профспілка робітників морського транспорту Морського порту Чорноморськ про скасування наказу № 1-О від 04.01.2022 про відсторонення від роботи та поновлення становища, яке існувало до порушення, зобов`язання провести виплату заробітної плати за час відсторонення від роботи,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ), третя особа - профспілка робітників морського транспорту Морського порту Чорноморськ про скасування наказу № 1-О від 04.01.2022 про відсторонення від роботи та поновлення становища, яке існувало до порушення, зобов`язання провести виплату заробітної плати за час відсторонення від роботи, в якому просив:

- скасувати наказ Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) № 1-О від 04.01.2022 про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати, негайно відновити становище, яке існувало до порушення допустити позивача до роботи;

- зобов`язати відповідача провести виплату заробітної плати позивачу за час відсторонення від роботи.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працює в Чорноморській філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) фельдшером з наркологічного контролю відділу виробничої безпеки служби охорони праці.

04.01.2022 на підставі наказу начальника філії за № 1-О його було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19 до усунення причин, що зумовили відсторонення (до кінця дії карантину, або отримання щеплення чи медичного висновку про протипоказання до вакцинації).

Підставою для видання вказаного наказу було розпорядження відповідача № 21/15 від 17.11.2021.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Суд ухвалив:

Визнати незаконним та скасувати наказ Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) №1-О від 04.01.2022 в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати.

Поновити ОСОБА_1 на роботі в Чорноморській філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) на посаді фельдшера з наркологічного контролю відділу виробничої безпеки служби охорони праці, з умовами праці, які діяли на день відсторонення.

Стягнути з Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) , на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час відсторонення, починаючи з 04.01.2022 по 01.03.2022 в розмірі 16 868,67 грн.

Відповідно до статті 430 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час відсторонення в межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині вимог відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) Ткаченко Я.В. посилаючись на порушення судом першої інстанції процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) відмовити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 на користь Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 746,50 грн.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вказав, що Постановою КМУ № 1236 від 09.12.2020 на керівництво підприємств, установ та організацій покладено обов`язок забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень, які передбачені переліком професій, виробництв та організацій, працівниками яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням та відстрочення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19.

На думку апелянта, суд першої інстанції не наділений повноваженням для надання юридичної оцінки Постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020, якою запроваджено карантин, протиепідемічні заходи/карантинні обмеження, направлені на запобігання поширенню небезпечної інфекційної хвороби, в тому числі зобов`язання роботодавця відстороняти працівників, в яких відсутні щеплення проти COVID-19. Вказана постанова не визнана неконституційною, не відмінена та не скасована, є діючою, а тому підлягає обов`язковому виконанню на території України.

(2) Позиція інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив. У письмовій заяві, ОСОБА_1 просить врахувати, що працюючи на посаді фельдшера та виконуючи вимоги посадової інструкції фельдшера з наркологічного контролю відділу виробничої безпеки служби охорони праці, він, використовуючи медичний халат та шапку, медичну маску та рукавички проводить огляд водіїв ( які є одними і тими ж) по одному, по 5 хвилин на один медичний огляд, в середньому 15 осіб на добу, з дотриманням вимог санітарії та гігієни; не буває у відрядженнях та не контактує ні з якою продукцією.

Також, послався на ту обставину, з 01.03.2022 по теперішній час, у зв`язку з оголошенням простою водіїв автотранспорту, що постійно працюють залишилося три особи.

2.Мотивувальна частина

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), а саме рішення від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (Vavricka and Others v. the Czech Republik (GC), заява №47621/13, і 5 інших) ЄСПЛ вкотре зазначив, що обов`язковість щеплення є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване ст.8 Конвенції. Разом з тим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення ст.8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити: чиє втручання виправданим «відповідно до закону»; чи має воно на меті законні цілі; чи були вони виправдані в демократичному суспільстві». Як зазначає ЄСПЛ, оспорюване втручання мало б опиратися на національне законодавство. Водночас закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю (наприклад, рішення від 15 листопада 2016 року у справі «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» (Dubska and Krejzova v. the Czech Republik (GC), заява № 28859/11 і № 28473/12)). Таким чином, Європейський суду з прав людини (ЄСПЛ) наголошує,що оспорюване втручання має опиратися на національне законодавство, яке водночас повинно бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю. В сенсі ст.ст.3, 28 Конституції України, щеплення будь-яким лікарським засобом від коронавірусної хвороби СОVID-19 без вільної згоди позивача з застосуванням будь-яких засобів примусу є протизаконним. Відсторонення від роботи здорової людини Законом не передбачено, та наведені судом норми Конституції України та Законів України не передбачають відсторонення від роботи внаслідок відмови від щеплення від коронавірусної хвороби СОVID-19.

Задля забезпечення сталості та єдності судової практики щодо вирішення виключної правової проблеми, яка полягає у формулюванні правових позицій з низки питань:

1) чи є правомірним встановлення обмежень права на працю без прийняття органом законодавчої влади відповідного закону шляхом прийняття підзаконних актів Переліку № 2153 та Постанови № 1236 яке полягає у встановленні обов`язковості профілактичних щеплень проти COVID-19 для певних працівників та запровадженні спеціального порядку відсторонення від роботи працівників, які відмовились або ухилились від профілактичних щеплень проти COVID-19;

2) чи є порушенням вимоги рівності конституційних прав та дискримінаційним установлення додаткових обмежень у Переліку № 2153, що полягають в обов`язковості профілактичних щеплень проти COVID-19 працівників: центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, в тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності та встановлення обов`язку в Постанові № 1236 керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій здійснювати відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 (з огляду на те, що, наприклад, на працівників юридичних осіб приватного права чи інших працівників такі обмеження не поширюються);

3) чи є національне законодавство (Закон № 1645-ІІІ, Закон № 4004-XII, Інструкція № 66, Перелік № 2153 та Постанова № 1236) з питань відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, таким, що дозволяє особі прогнозувати наслідки своєї поведінки, та яким чином мають застосовуватися норми цих правових актів з урахуванням того, що в них передбачене різне і всупереч Конституції України правове регулювання з урахуванням того, що рішення Великої Палати Верховного Суду за наслідкам вирішення цієї правової проблеми, має стати орієнтиром при вирішенні подібних справ судами першої та апеляційної інстанцій, Великою Палатою Верховного Суду розглянута справа ( 130/3548/21), яка містить виключну правову проблему та ухвалена постанова від 14 грудня 2022 року, яка містить низку правових позицій, які підлягають застосуванню відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України.

У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено наступне.

Щодо проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 відповідно до закону

10.8. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими.

Щодо відсторонення від роботи працівника, який не пройшов обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, на підставі закону

11.35. Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Щодо законності ненарахування працівникові заробітної плати впродовж строку відсторонення від роботи

12.5. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

12.6. У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Чи переслідувало втручання у право позивачки на повагу до її приватного життя легітимну мету, що випливає зі змісту пункту 2 статті 8 Конвенції

3.13. Незважаючи на попередньо задекларовану добровільність вакцинації для всіх професійних груп, відповідно до статті 10 Закону № 2801-XII, статті 12 Закону № 1645-ІІІ, пункту 8 Положення про МОЗ та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, 04 жовтня 2021 року МОЗ затвердило Перелік № 2153, який передбачав обов`язкове профілактичне щеплення для окремих категорій працівників проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цього захворювання (вказаний Перелік доповнений наказами МОЗ від 01 та 30 листопада 2021 року № 2393 і № 2664 відповідно). А 27 жовтня 2021 року МОЗ видало наказ № 2362, згідно з яким із Дорожньої карти виключено абзац про добровільність щеплення від COVID-19.

13.14. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для сумнівів у тому, що у відповідний період Україна, поряд з іншими державами, зазнала значних труднощів у сфері охорони здоров`я. Згідно зі статистичними даними в середньому у 2021 році від COVID-19 в Україні помирало 7 168 осіб на місяць. Коронавірусна інфекція COVID-19 у тому році стала другою за частотою причиною смертей українців (12 %) після серцево-судинних захворювань (60,2 %) (https://opendatabot.ua/open/death-statistics). Вказане зумовлювало необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети.

Чи було відсторонення позивачки від роботи нагально необхідним і пропорційним легітимній меті втручання в її право на повагу до приватного життя

14.2. Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

14.4. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

14.8. Застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

14.9. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

14.10. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів

14.13. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

З матеріалів справи вбачається, що

ОСОБА_1 працює в Чорноморській філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) фельдшером з наркологічного контролю відділу виробничої безпеки служби охорони праці.

17.11.2021 позивач був ознайомлений з наслідками відмови від вакцинації проти COVID-19 та з вимогами розпорядження начальника Адміністрації морського порту Чорноморськ від 17.11.2021 №21/15 «Щодо наслідків відмови від вакцинації проти COVID-19» (а.с.47-49).

04.01.2022 на підставі наказу начальника філії за №1-О позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19 до усунення причин, що зумовили відсторонення (закінчення дії карантину або отримання щеплення чи медичного висновку про протипоказання до вакцинації) (а.с.6).

Відповідно до витягу з наказу №61-О від 28.02.2022, ОСОБА_1 фельдшеру з наркологічного контролю відділу виробничої безпеки служби охорони праці дію наказу №1-О від 04.01.2022 про відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19 зупинено 28.02.2022, до завершення в Україні воєнного стану, та вважати таким, що приступив до роботи з 01.03.2022 (а.с.117).

Наказ про відсторонення позивача від роботи видано на підставі статті 46

КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ, наказу МОЗ № 2153

(зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393),

пункту 41-6 Постанови № 1236.

Держава зобов`язана здійснити ефективні заходи зокрема, правове регулювання та відповідну адміністративну практику з метою захисту людини і суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Через поширення хвороби під загрозою опинилося життя і здоров`я людей, фундаментальні конституційні цінності.

Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я

є найбільш тісно пов`язаними. Відповідно до частини першої статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Згідно з частиною першою статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства та враховуючи, що під час виконання ОСОБА_1 як фельдшером з наркологічного контролю відділу виробничої безпеки служби охорони праці посадових обов`язків є необхідність у контактуванні з іншими працівника цього підприємства, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачу (фельдшеру) не може, тому АМПУ правомірно було змушено ухвалити рішення про відсторонення позивача від роботи.

З огляду на те, що за позивачем на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновляється одразу після усунення позивачем причин, що зумовили його відсторонення від роботи та після його допуску до роботи (виконання робіт), отже, колегія суддів не встановила порушення права позивача на працю, передбачене у статті 43 Конституції України.

У постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Застосовуючи стандарт переваги більш вагомих доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що принцип пропорційності втручання у право позивача на повагу до його приватного життя не було порушено в результаті відсторонення його від роботи у зв`язку з непроходженням обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 на час до моменту, коли буде усунуто причини такого відсторонення. За обставинами справи, що переглядається, загроза створення небезпеки оточуючим діями позивача (його бездіяльністю) переважає над метою обмеження втручання у право на повагу до його приватного життя.

Позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення позивача від роботи становило непропорційне втручання у його приватне життя.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання допущення до роботи та стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи, керується тим, що обов`язковість щеплень є втручанням у право особи на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції, але таке втручання є виправданим з огляду на потребу охорони громадського здоров`я інших осіб, для попередження поширення серед населення захворювання, яке належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби, тому право позивача на працю тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач не вакцинувався проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, що є обов`язковим, та не надав медичну довідку належної форми про абсолютні протипоказання для вакцинації.

Враховуючи висновки щодо застосування норм права, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), колегія суддів вважає, що відсторонення позивача відбулося правомірно, підставно та у порядку, передбаченому законодавством, оскільки характер виконуваної позивачем роботи передбачає велику кількість соціальних контактів на робочому місці, а тому відсутність вакцинації у позивача проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих.

Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, Верховний Суд виснував, що таке індивідуальне обмеження, а саме: тимчасове відсторонення невакцинованого працівника, відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19.

Доводи ОСОБА_1 щодо спілкування його, як фельдшера, лише з 15 водіями при медичному огляді з дотриманням вимог санітарії та гігієни не є прийнятними з огляду на вищевикладене.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Таким чином, за наведених обставин, доводи апеляційної скарги є доведеними та обґрунтованими, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 374,376, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) - задовольнити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 жовтня 2022 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ), третя особа - профспілка робітників морського транспорту Морського порту Чорноморськ про скасування наказу № 1-О від 04.01.2022 про відсторонення від роботи та поновлення становища, яке існувало до порушення, зобов`язання провести виплату заробітної плати за час відсторонення від роботи - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 травня 2023 року

Головуючий І.В. Склярська

Судді Л.В. Базіль

Л.П. Воронцова