ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року

м. Харків

справа № 627/336/18

провадження № 22-ц/818/110/23

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

третя особа - Богодухівська районна державна адміністрація Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краснокутського районного суду Харківської області ухвалене 29 листопада 2021 року в складі судді Вовк Л.В.,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, після уточнення якого від 18.10.2021 ( т.2 а.с. 113 129) просила суд поновити строк звернення до суду з позовною вимогою стосовно земельної ділянки ; визнати спільним сумісним майном подружжя земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0577 площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; в порядку поділу реального поділу майна стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь компенсацію ринкової вартості частини зазначеного домоволодіння та частини земельної ділянки у розмірі 307539.50 грн.; припинити її право власності на домоволодіння та земельну ділянку та залишити домоволодіння та земельну ділянку у власності ОСОБА_2 .

Позов мотивований тим, що з червня 1999 по 30.07.2012 сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 30.07.2012 був розірваний. За період шлюбу сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 ( надалі Житловий будинок). В порядку поділу майна , на підставі рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 06.04.2015, позивач є власником 1/2 частини Житлового будинку, власником іншої 1/2 частини є відповідач ОСОБА_2 . ОСОБА_3 поділу будинковолодіння або реального виділу частки в натурі не проводилося. У будинку проживає відповідач зі своєю новою сім`єю. Позивач позбавлена можливості вільно володіти та користуватися належною їй частиною Житлового будинку та позбавлена вільного доступу до нього. Відповідач чинить їй перешкоди у володінні та користуванні належною їй часткою нерухомого майна. Також, тільки в 2018 році позивач дізналася , що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0577, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування Житлового будинку ( надалі Земельна ділянка). Оскільки Земельна ділянка придбана сторонами під час шлюбу та є, на думку позивача , спільною сумісною власністю подружжя, позивач просила поновити їй строк звернення до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя; визнати спільним сумісним майном подружжя Земельну ділянку. В порядку поділу майна подружжя позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію ринкової вартості частини домоволодіння та земельної ділянки, припинити її право власності на зазначені об`єкти нерухомості залишити їх приватній власності ОСОБА_2 .

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 29 листопада 2021 року позов задоволено частково. Визнано спільним сумісним майном подружжя сторін у справі земельну ділянку площею 0,2500 га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:001:0577, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 604123 від 15.04.2020. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що в судовому засіданні встановлено, що позивач і відповідач є співвласниками по частині кожний Житлового будинку, відповідач - земельної ділянки в цілому по АДРЕСА_1 . Спірна земельна ділянка набута у період перебування сторін спору у шлюбі, презумпція спільності права власності подружжя на майно , відповідачем не спростована, а тому спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю колишнього подружжя і може бути поділена між ними. За принципом рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, позивачу та відповідачу належить по 1/2 частці Земельної ділянки. Проте, позивач не заявила вимог про визнання за нею права власності на частину Земельної ділянки, а просила стягнути ринкову вартості належної їй частини. Тому, керуючись принципом диспозитивної, суд задовольнив заявлену вимогу про визнання Земельної ділянки спільним майном подружжя.

У задоволені позову в іншій частині відмовлено, оскільки ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів того, що відповідач користується спільним майном, спроможний виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно та чи не становитиме це для нього надмірний тягар. Даних про наявність у відповідача будь-яких інших доходів матеріали справи не містять. Також не підтверджені належними доказами доводи позивачки про наявність перешкод з боку відповідача щодо користування своєю часткою в нерухомому майні. Позивач не надала суду доказів щодо неподільності Земельної ділянки та Житлового будинку. Питання щодо можливості поділу зазначених нерухомих об`єктів , виділ належної позивачу частки в натурі , на розгляд експертам не ставилось, а тому, факт неподільності майна документально не підтверджений. Тому суд вважав, що задоволення позову в частині реального поділу майна подружжя та стягнення грошової компенсації з відповідача, призведе до порушення ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відповідач неспроможний сплатити позивачу грошову компенсацію за її частку в домоволодінні , а відсутність у нього коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу будинкуі матиме наслідком позбавлення відповідача єдиного житла. Відповідач не давав згоди викупити у позивача її частку у праві власності, а примушувати його до цього є також порушенням його прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку. Виплата відповідачем компенсації частки позивача становитиме для нього надмірний тягар.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним, оскільки викладені в ньому висновки не відповідають обставинам справи; судом неправильно встановлені фактичні обставини у справі та застосовані норми матеріального права. А саме, відповідач лише імітує відсутність власних заперечень проти реалізації позивачкою свого права вільно володіти та користуватися належною їй часткою у спільному майні подружжя. Фактично ОСОБА_2 не визнає за позивачкою будь - якого права на частину Житлового будинку та Земельної ділянки. Внаслідок постійної агресії відповідача, позивач не має можливості проживати з ним в одному будинковолодінні. Враховуючи факт своєї згоди на одержання грошової компенсації, те, що вона особисто спірним майном не користується, спільне проживання або спільне користування майном неможливе, відповідно до вимог ст. 364 ЦК України, ОСОБА_1 вважає, що має право на реальний поділ Житлового будинку та Земельної ділянки шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку в спільному майні подружжя.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В частині задоволення позову про визнання Земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя рішення суду не оскаржується, тому перегляду не підлягає.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в оскаржуваній частині відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи з 26.06.1999 по 30.07.2012 сторони перебували у шлюбі, який рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 30.07.2012, розірваний. ( а.с. 27 т.1)

Згідно даних договору купівлі-продажу від 09.10.2007 під час шлюбу колишнє подружжя придбало у власність житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , загальною площею 84,40 кв.м , житловою площею 44,40 кв м., який зареєстрували за ОСОБА_2 ( надалі Житловий будинок ( а.с.76,77,78 т.1))

Відповідно до рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 06.04.2015, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя , за ОСОБА_1 визнано право приватної власності на частину Житлового будинку. Власником іншої частини є відповідач ОСОБА_2 ( а.с. 28-31 т.1).

Відповідно до відповіді Пархомівської сільської ради від 04.05.2020, ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_2 (а.с.26 справа № 627/339/20), а позивач ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 . ( а.с. 10. т.1 )

Відповідно до технічного паспорту РКП « Краснокутське БТІ» від 17.03.2015 ,житловий будинок має загальну площу 88,30 кв.м., житлову - 84,80 кв.м., та складається з трьох житлових кімнат 10,6 , 24,5 , 9,3 кв.м ; тамбура , двох коридорів ,веранди, кухні, душової , 2 котелень ,туалету.( а.с.17-21 т.1)

Як свідчить довідка Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 30.03.2018, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 604123 від 15.04.2010, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0, 2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) , кадастровий номер : № :01:001: 0577 , розташована по АДРЕСА_1 . ( надалі Земельна ділянка ( а.с. 97 т.2)).

Право власності відповідача на Земельну ділянку , також підтверджується Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку Державної служби України з питань геодесії , картографії та кадастру ( а.с. 100 т.2)

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно будівельної експертизи № 26062 від 24.12.2009, складеного судовим експертом Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім .Засл.проф. М.С. Бокаріуса , Максічко Д.О. , дійсна ринкова вартість станом на час проведення експертизи об`єктів нерухомого майна у виді домоволодіння ( домогосподарства) з житловим будинком , господарськими спорудами та надвірними будівлями , земельної ділянки площею 0,2500 га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд , кадастровий № :01:001: 0577, розташованих по АДРЕСА_1 , складає 466 189, 00 грн.( а.с.104-124 т.1)

Висновком експерта № 16954 за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи від 30.07.2021, ринкова вартість станом на час проведення експертизи земельної ділянки , площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № :01:001: 0577, по АДРЕСА_1 , складає 148 890,00 грн.( а.с. 29-46 т.1)

Допитана по справі в якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснила суду , що з відповідачем у неї конфліктна ситуація , після розірвання шлюбу , вона залишила спірний будинок та проживає у власній квартирі , створила нову сім`ю. Спільне проживання та користування спільним об`єктом нерухомого майна не можливо , оскільки відповідач весь час чинить їй перешкоди.

Судова колегія вважає, що відмовляючи у задоволені позову про поділ майна в натурі шляхом стягнення грошової компенсації вартості належного позивачці майна, суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють.

У дійсній справі ОСОБА_1 , пред`явила позовні вимоги саме про поділ належної їй частки в праві спільної часткової власності на Будинок та Земельну ділянку за правилами ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору у цій справі про поділ майна подружжя є Житловий будинок та земельна ділянка на якій розташований зазначений будинок площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд , кадастровий № :01:001: 0577, по АДРЕСА_1 .

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 06.04.2015, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя , за ОСОБА_1 визнано право приватної власності на частину Житлового будинку. Власником іншої частини є відповідач ОСОБА_2 ( а.с. 28-31 т.1).

Даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджується, що станом на 14.09.2021 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями на підставі вищезазначеного рішення суду та належить право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001: 0577 ( а.с. 93 94, 100 т.2 ).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.09.2015, за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями ( а.с. 16 т.1).

Відповідно до даних інформації Державного земельного кадастру ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :01:001: 0577, дата державної реєстрації права власності та підстава такої реєстрації відсутні (а.с. 100 - 101 т. 2).

Частиною 3 статті 12 , ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів

В супереч зазначених процесуальних норм ОСОБА_1 належних та допустимих доказів неподільності Житлового Будинку та Земельної ділянки в натурі суду не надала.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18), у постанові від 28 січня 2021 року у справі № 333/1028/18 (провадження № 61-5105св19).

Крім цього в супереч вимог ст.ст. 12, 81 позивачкою не доведена наявність у відповідача матеріальної можливості сплатити на її користь грошової компенсації у розмірі 307539.50 грн. Даних про наявність у відповідача доходів матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку.

Рішення суду про відмову у задоволені позову про стягнення з відповідача грошової компенсації в рахунок вартості належного позивачці нерухомого майна та припинення її права власності на це майно відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Під час зверення до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення то з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню 4613,08 грн. судового збору.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 29 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя -залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 4613 (чотири тисячі шістсот тринадцять) гривень 08 (вісім) копійок судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 березня 2023 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук