Номер провадження: 22-ц/813/2411/23
Справа № 522/4230/21
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

12.03.2021 до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_2 , в якій просить суд визнати за ОСОБА_2 право власності на 31/500 частин квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі - 154 622 гривні 00 коп. на свою користь та вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що позивач за договором купівлі-продажу від 14.12.2015 р. придбав у ОСОБА_5 квартиру під номером АДРЕСА_2 . Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.12.2016 року частково задоволено позов ОСОБА_3 та витребувано у ОСОБА_2 зазначену квартиру. Позивач зазначає, що за час, коли квартира перебувала у його власності, ним в цій квартирі зроблено коштовний ремонт та прибудовано додатково - 1,8 кв.м. площі квартири, що складає 6,2 % від загальної площі квартири, тобто 31/500 частини квартири, у зв`язку з чим позивач, вважає за доцільне визнати за собою право власності, на це майно та стягнути з відповідачів вартість збільшення майна (т. 1, а.с. 1-104).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог (т. 1, а.с.191-193).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду із апеляційної скаргою, в якій просив суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції помилково застосовує положення ч. 3 ст. 390 ЦК України, оскільки позовні вимоги були заявлені виключно на підставі ч. 4 ст. 390 ЦК України, разом з тим, позивачем було надано відповідні докази на підтвердження збільшення вартості майна, а саме звіт ТОВ «АМК Траст». Крім того, відповідачі не надали до суду жодних доказів стосовно недопустимості вищезазначеного звіту, як доказу збільшення вартості майна (т. 1, а.с. 196-206).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні 20.04.2023 представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , - ОСОБА_6 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 мав довести суду, що витрати, про які він зазначає, по-перше, стосуються утримання або збереження майна (квартири); по-друге, вони мають бути необхідними, тобто такими, що необхідні для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності; по-третє, мають бути здійсненими саме ним, як набувачем (володільцем) квартири. Разом з тим, відповідних доказів суду не надав, а звіт про визначення ринкової вартості невід`ємних поліпшень квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 від 07.09.2018, який надано ТОВ «АМК Траст», не містить відповідей на вказані питання. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_4 і ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.03.1993 на праві спільної часткової власності є власниками у рівних частках квартири АДРЕСА_1 , яку отримали у власність в порядку приватизаці.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2013 задоволено позов ОСОБА_7 і визнано укладеним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Визнано за ОСОБА_7 право власності на спірну квартиру та усунуто перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_8 у спірну квартиру.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2014 р. задоволено позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 , і у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_9 визнано право власності на спірну квартиру (справа № 522/23159/14).

18.09.2015 ОСОБА_9 , на підставі договору купівлі-продажу, продав спірну квартиру ОСОБА_5 .

Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25.11.2015, скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2013 і ОСОБА_7 відмовлено в позові у повному обсязі.

Однак, 14.12.2015 за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 продала ОСОБА_2 спірну квартиру.

Вказані обставини встановленні рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22.12.2016 по справі № 522/1921/16-ц. Вказаним рішенням задоволено частково апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 . Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2016 року скасовано. Позов ОСОБА_4 і ОСОБА_3 задоволено частково. Вирішено витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 і ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 і ОСОБА_3 у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.03.1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 13-72 (т. 1, а.с. 19-22).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

12.03.2021 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на 31/500 частин квартири АДРЕСА_1 . А також просив стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі - 154 622 гривні 00 коп. на свою користь та вирішити питання розподілу судових витрат (т. 1, а.с. 1-104).

ОСОБА_2 посилався на те, що за час перебування спірної квартири у його власності, він зробив прибудову до квартири площею 1,8 кв.м., що складає 6,2% від загальної площі квартири, тобто 31/500 частин квартири.

Відповідно до звіту про визначення ринкової вартості невід`ємних поліпшень квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 від 07.09.2018 року, який надано ТОВ «АМК Траст», ринкова вартість спірної квартири, у результаті невід`ємних поліпшень квартири, збільшилась на 154622,00 грн (т. 1, а.с. 27-101).

Нормативно-правове регулювання та оцінка апеляційного суду

За ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 цієї статті визначає способи захисту цивільних прав, перелік яких є невичерпним.

Відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна, підвищують її якість, збільшують вартість (постанова КЦС ВС від 06.11.2019 в справі № 753/427/16).

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16 зазначено, що: «відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. За положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. В справи до спірних правовідносин суд одночасно застосував обидві зазначені норми, які за своєю суттю не є тотожними та регулюють різні права й обов`язки учасників правовідносин, різні підстави та розміри відшкодування здійснених витрат».

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, оскільки ОСОБА_2 добросовісно володів нерухомим майном та під час володіння здійснив поліпшення нерухомого майна, внаслідок чого ринкова вартість останнього збільшилася (на підтвердження чого в матеріалах справи міститься звіт про визначення ринкової вартості), він має право на підставі ч. 4 ст. 390 ЦК України отримати відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилась його вартість 154 622 грн.

Судова практика судів вищої інстанції, на яку посилався суд першої інстанції мотивуючи підстави відмови в задоволенні позову, є не релевантною до обставин даної справи та стосувалась особливостей застосування ч. 3 ст. 390 ЦК України.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Позовні вимоги про визнання права власності на 31/500 частин квартири АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню, оскільки не є ефективним способом захисту цивільних прав позивача в контексті обставин даної справи, зокрема особа набуває згідно з вимогами закону право на компенсацію здійснених витрат, а тому окреме визнання права на поліпшення, за які стягується компенсація не вигамається.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 )грошові кошти в розмірі 154622 (сто п`ятдесят чотири тисячі шістсот двадцять дві) гривні.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) в рівних частках судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1546, 22 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 2319,33 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда

Повний текст постанови складений 01 травня 2023 року

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк