Справа № 127/6796/22
Провадження № 22-ц/801/729/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 рокуСправа № 127/6796/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук О.А.,

за участю сторін: представника позивача-відповідача ОСОБА_1 - адвоката Усова Ю.В., відповідача-позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/6796/22 запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про встановлення факту набуття права власності у житловому будинку,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2023 року, яке ухвалене суддею Гуменюком К.П. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 01 лютого 2023 року,

в с т а н о в и в :

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності, мотивуючи його тим, що рішенням виконавчого комітету Замостянської районної Ради народних депутатів м. Вінниці № 541 від 09 грудня 1981 року був прийнятий в експлуатацію самовільно споруджений двоквартирний житловий будинок ОСОБА_5 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 .

На підставі рішення виконавчого комітету Замостянської районної Ради народних депутатів від 24 грудня 1981 року № 846 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була закріплена земельна ділянка за домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 площею 683 кв.м, з яких 83,0 кв.м в тимчасове користування під посів господарських культур з земельної ділянки міського земельного фонду.

08 січня 1982 року ОСОБА_1 за № 1955 та ОСОБА_2 за № 1954 були видані свідоцтва про право особистої власності на будівлю по АДРЕСА_1 по частці кожному.

Згідно інвентаризаційних відомостей Вінницького обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації, станом на 27 жовтня 1981 року до складу домоволодіння по АДРЕСА_1 входили наступні будівлі: житлова будівля літ. «А», прибудови літ «А1», «А2», «А3», сараї літ. «Б», літ. «В», літ. «Г», вбиральні літ «У» та літ. «У1».

У період часу з 1971 по 1989 роки ОСОБА_1 за власні кошти та без письмової згоди співвласника домоволодіння ОСОБА_2 до житлового будинку «А» здійснив прибудову літ. «А4», площею 22 кв.м., прибудову літ. «а» площею 7,1 кв.м., збудував гараж літ. «Д», а на місці знесеного сараю літ. «Б» збудував житловий будинок, загальною площею 122 кв.м., який позначений на плані під літ. «Ж».

Актом 328-ПП перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил Департаменту Державної архітектурної інспекції у Вінницькій області від 04 березня 2016 року було встановлено, що двоповерховий житловий будинок та прибудова до частини житлового будинку по АДРЕСА_1 побудовані протягом 1971-1989 років. Відповідно до п. 3.2. інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна дане будівництво не належить до самочинного.

19 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст. 357 ЦК України, якою передбачено, що у разі, якщо співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди зробив у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, він набуває право власності на таку добудову (прибудову), якщо це не порушує прав інших співвласників, а також враховуючи те, що житловий будинок літ. «Ж», який розташований в АДРЕСА_1 , був збудований ним за власний рахунок у встановленому законом порядку та не порушує прав інших співвласників, вважає, що наявні всі підстави для визнання за ним права власності на вказаний житловий будинок.

При цьому ОСОБА_2 заперечує його одноосібне право власності на майно - житловий будинок літ. «Ж», яке було створене ним за власний рахунок.

За наведених вище підстав, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок, загальною площею 122 кв.м., який позначений на плані під літ. «Ж», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В свою чергу ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про встановлення факту набуття права власності у житловому будинку, мотивуючи його тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/5835/16-ц домоволодіння АДРЕСА_1 поділено у натурі відповідно до часток між його співвласниками, а саме: ОСОБА_1 ( частка), ОСОБА_2 ( частка) та ОСОБА_4 ( частка). Предметом поділу також був житловий будинок бід літ. «Ж», який входить до складу даного будинковолодіння.

Поданими позовними вимогами ОСОБА_1 намагається змінити юридичний факт, який має своє місце але позивачем такі фактичні обставини спотворюються.

З урахування наведеного і з метою усунення перешкод в користуванні нерухомістю, ОСОБА_2 просила суд встановити факт, що у житлових будинках під літерами «А» та «Ж» загальної площі 226,8 кв.м набули права власності та є власниками:

1. ОСОБА_2 набула права власності та є власником 1/2 (однієї другої) частки домоволодіння АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення), винесеного рішення суду від 03 жовтня 2018 року, а саме: в житловому будинку під літерою «А» на - коридор 1-1, 4.7 кв.м; кухню 1-2, 5.8 кв.м; кімнату 1-3, 12.2 кв.м; кімнату 1-4, 24.6 кв.м; кімнату 1-5, 17.6 кв.м, кухню 2-1, 11.7 кв.м; коридор 2-2, 7.5 кв.м.; кімнату 2-3, 15.6 кв.м; та ганок, загальною площею 99.7 (дев`яносто дев`ять і сім десятих) квадратних метрів.

Господарські споруди та прибудови: сарай «К», убиральню «Л», сарай «М», гараж «Е».

2. ОСОБА_1 , набув права власності та є власником 1/4 (однієї четвертої) частки домоволодіння АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення), винесеного рішення суду від 03 жовтня 2018 року, а саме: в житловому будинку літерою «Ж»; приміщення: 3-1 Коридор, 7.8 кв.м; 3-2 Вітальня, 27.5 кв.м; 3-4 Санвузол, 6.2 кв.м ; 3-5 Кухня, 11.4 кв.м, В будинку «А» 1.6 Туалет 5.0 кв.м ; загальною площею 57.9. (п`ятдесят сім і дев`ять десятих) кв.м. Господарські будівлі та споруди: гараж «Д»; збудований у 1986 рік, в житловому будинку літ «А» - санвузол 1-6 збудований 1988 рік.

3. ОСОБА_4 , набув права власності та є власником 1/4 (однієї четвертої) частки домоволодіння АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення), винесеного рішення суду від 03 жовтня 2018 року а саме: в житловому будинку літерою «Ж»; І. 3-3 Комора, 3.6 кв.м, І Комора 3.3 кв.м, 3-6. Коридор, 27.1 кв.м, 3-7 Кімната, 10.9 кв.м, 3-8 Туалет, 1.9 кв.м, 3.9 Комора, 3.4 кв.м, 3.10 Кімната, 13.4 кв.м, II Веранда, 5.6 кв.м, загальною площею 69.2 (шістдесят дев`ять і дві десятих) кв.метрів. Господарські будівлі та споруди; убиральня «З».

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просила відмовити.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 червня 2022 року прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом, об`єднавши їх в одне провадження.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2023 рокув задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності відмовлено.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про встановлення факту набуття права власності у житловому будинку відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції невірно надав правову оцінку поясненням та доводам позивача ОСОБА_2 за зустрічним позовом, а також рішенням суду, які набрали законної сили та наявні в матеріалах справи.

Крім того, в апеляційному порядку рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення суду в частині відмови в задоволенні первісного позову є незаконним, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції були зроблені висновки, які не відповідають обставинам справи, судом невірно застосовано норми матеріального права, а саме ст.392 ЦК України. Просив рішення суду в частині відмови в задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи містяться переконливі та беззаперечні докази того, що будинок, який позначений на плані під літ «Ж», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був збудований виключно за кошти ОСОБА_1 , а його одноосібне право власності на нього є порушеним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила зустрічний позов задовольнити, а до первісних позовних вимог ОСОБА_4 просила застосувати строки позовної давності.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Згідно із частиною другою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Зазначені факти не потребують додаткового доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: (а) обставина встановлена судовим рішення; (б) судове рішення набрало законної сили; (в) у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір і які, зокрема, зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Як встановлено судом, у березні 2016 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , у якому, зокрема, просив суд поділити в натурі житловий будинок, загальною площею 226,8 кв.м. та господарські споруди, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши кожному співвласнику частку майна, що передається в результаті поділу, згідно висновку будівельно-технічної експертизи.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/5835/16 (т.1 а.с.127 134), залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року та постановою Верховного Суду від 12 березня 2020 року, поділено у натурі житловий будинок, а саме:

-виділено в натурі у власність ОСОБА_2 її частку у праві спільної часткової власності на частки домоволодіння АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення), а саме: в житловому будинку літ «А» - коридор 1-1, кухню 1-2, кімнату 1-3, кімнату 1-4, кімнату 1-5, кухню 2-1, коридор 2-2, кімнату 2-3, ганок, сарай «К», убиральню «Л», сарай «М», гараж «Е»;

-виділено в натурі у власність ОСОБА_1 його частку у праві спільної часткової власності на частки домоволодіння АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення), а саме: в житловому будинку літ «Ж» - коридор 3-1, вітальню 3-2, санвузол 3-4, кухню 3-5, гараж «Д»; в житловому будинку літ «А» - санвузол 1-6;

-виділено в натурі у власність ОСОБА_4 його частку у праві спільної часткової власності на частки домоволодіння АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення), а саме: в житловому будинку літ «Ж» - комору І, комору 3-3, коридор 3-6, кімнату 3-7, туалет 3-8, комору 3-9, кімнату 3-10, веранду ІІ, убиральню «З»;

-огорожу №1 та колодязь №2 залишено у спільному сумісному користуванні;

-зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно здійснити переобладнання приміщень житлового будинку літ. «А» з прибудовами АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення) заклавши дверний отвір між приміщеннями 1-1 та 1-6 та улаштувати дверний отвір між приміщенням 1-6 та двором;

-зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_1 спільно здійснити переобладнання приміщень житлового будинку літ. «Ж» з прибудовами АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення), заклавши дверний отвір між приміщеннями 3-2 та 3-3, улаштувати дверний отвір між приміщенням І та 3-3, та улаштувати перегородку між приміщеннями 3-2 та 3-3.

-стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за відступ від частки в праві власності на домоволодіння в розмірі 67 387 (шістдесят сім тисяч триста вісімдесят сім) грн. 66 коп.

-стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 компенсацію за відступ від частки в праві власності на домоволодіння в розмірі 104 929 (сто чотири тисячі дев`ятсот двадцять дев`ять) грн. 65 коп.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частинами 1 та 3 статті 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Статтею 357 ЦК України, якою регулюється визначення часток у праві спільної часткової власності, передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

ОСОБА_1 заявляючи вимогу про визнання за ним права власності на житловий будинок, який позначений на плані під літ. «Ж», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , обґрунтовував тим, що даний будинок був збудований ним за власний рахунок у встановленому законом порядку та не порушує прав інших співвласників.

ОСОБА_1 заявляючи вимогу про визнання за ним права власності на будинок в порядку ст. 357 ЦК України, фактично ставить питання про визначення/перерозподіл часток у припиненому праві спільної часткової власності, в результаті поділу між співвласниками, що суперечить вимогам закону.

ОСОБА_2 в зустрічній позовній заяві ставить вимогу про встановлення факту набуття усіма співвласниками права власності на виділене внаслідок поділу майно відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2019 року.

Разом з тим, як встановлено судом, ухваленим 03 жовтня 2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області рішення про поділ будинковолодіння, право спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на будинковолодіння АДРЕСА_1 , до складу якого також відносився спірний будинок, який позначений на плані під літ. «Ж», припинилось та в результаті такого поділу останні набули у власність зазначене у рішенні суду виділене відповідно до їх часток нерухоме майно.

Будинок, який позначений на плані під літ. «Ж», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який просив визнати позивач ОСОБА_1 , є складовою будинковолодіння та був об`єктом поділу між усіма співвласниками, що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/5835/16, яке набрало законної сили.

Дане рішення ОСОБА_1 не оскаржувалось, він з ним погодився. Оскаржував його, син - ОСОБА_4 .

Крім того, 19 лютого 2016 року ОСОБА_1 уклав договір дарування частини житлового будинку літ «А», «Ж», які належали йому на праві власності, згідно якого, подарував своєму сину ОСОБА_4 .

Тобто, на період 19 лютого 2016 року ОСОБА_1 добровільно позбавив себе права власності на 100% домоволодіння літ. «А», «Ж», яке йому належало в розмірі частки будівлі по АДРЕСА_1 .

Таким чином, при наявності дійсного договору дарування від 19 лютого 2016 року та нескасованого рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/5835/16, визнати право власності за позивачем на будинок «Ж» є неможливим.

Висновок суду першої інстанції в цій частині правильний, з чим і погоджується колегія судів.

Таким чином, відсутні правові підставі для визнання права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок, що позначений на плані під літ. «Ж», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлення факту, що у житлових будинках під літерами «А» та «Ж» сторони у справі набули права власності та є власниками.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строків позовної давності, є безпідставними.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що первісний позов є недоведений, з чим і погоджується апеляційний суд, а тому враховуючи п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог первісної позовної заяви, адже у задоволені позову відмовлено з підстав його недоведеності.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, повно та всебічно з`ясував обставини справи та дослідив наявні у справі докази, правильно застосував норми права і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду про відмову в задоволенні вимог первісної позовної заяви ОСОБА_1 та про відмову в задоволенні зустрічної позовної ОСОБА_2 , скасуванню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 березня 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Матківська М.В.