Справа № 752/2471/21
Провадження № 2/752/979/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 березня 2023 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Гладибороди Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору-замовлення та визнання права на отримання урни з прахом, -

у присутності:

позивача: не з`явився

представника позивача: Дяченко І.В. - адвокат (ордер серія КС №799852 від 23.12.2020р.)

представника відповідача 1: не з`явився

відповідача: не з`явився

представника відповідача: Зімін М.В. - адвокат (ордер серія АА №1270753 від 30.01.2023р.)

ВСТАНОВИВ:

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшов позов ОСОБА_1 , відповідно до якого позивач просить суд визнати недійсним договір-замовлення № 2.139190к, укладений 07.11.2020р. між замовником ОСОБА_2 та виконавцем Ритуальною службою спеціалізованого комунального підприємства «КИЇВСЬКИЙ КРЕМАТОРІЙ» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відповідно до умов якого 07.11.2020 р. було здійснено кремацію тіла померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право на отримання в Ритуальній службі спеціалізованого комунального підприємства «КИЇВСЬКИЙ КРЕМАТОРІЙ» виконавчого органу Київської міської ради урни з прахом померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є батьком позивача та про здійснення кремації над тілом померлого позивач дізналась 09.11.2020р. Позивач, як донька померлого, не володіла інформацією відносно особи, якій видано було свідоцтво про смерть батька, яка особа була замовником на організацію та проведення поховання, шляхом кремації, а також не володіла жодною інформацією щодо дати, часу та документів, на підставі яких було проведено кремацію. У відповідь на адвокатський запит стало відомо про те, що замовником за договором-замовлення № 2.139190к від 07.11.2020р. є ОСОБА_2 (відповідач 2). Однак, позивач є єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 шляхом подання 19.11.2020 р. приватному нотаріусу КМНО Соколову О.Є. заяву про прийняття спадщини. За час свого життя ОСОБА_3 не уповноважував, як в усній (у присутності свідків), так і в письмовій формі будь-яких осіб, в тому числі ОСОБА_2 , на здійснення поховання його тіла шляхом кремації. Особою, яка мала право здійснити поховання померлого та яка мала право на укладення з Ритуальною службою СКП «КИЇВСЬКИЙ КРЕМАТОРІЙ» договору-замовлення на організацію та проведення поховання померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 була та продовжує бути його єдина дочка та спадкоємець ОСОБА_1 . Таким чином, ОСОБА_1 заявляє та стверджує, що Договір від 07.11.2020р. безпосередньо стосується її прав та інтересів, як дочки та спадкоємці померлого ОСОБА_3 , оскільки факт укладення Договору від 07.11.2020р. позбавляє ОСОБА_1 права на отримання урни з прахом та права па здійснення почесного поховання свого рідного батька па місці родинного поховання, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушена звернутись до суду з позовною заявою за захистом своїх прав та інтересів. Позивач стверджує, що наявні правові та фактичні підстави для визнання Договору-замовлення № 2.139190к від 07.11.2020 р. недійсним.

Ухвалою судді від 26.01.2021 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Однак у подальшому, ухвалою суду від 18.02.2021р. здійснено перехід від спрощеного порядку розгляду до загального та призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою про відкриття провадження від 26.01.2021р., крім того, вирішено питання про витребування доказів та витребувано:

від Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) належним чином засвідчену копію Договору-замовлення №2.139190к від 07.11.2020р., укладеного між ОСОБА_2 та виконавцем Ритуальною службою спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); належним чином засвідчену копію паспорту особи-замовника проведення кремації померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 - ОСОБА_2 ;

у Київського міського відділу державної реєстрації смерті центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) інформацію про особу, якій Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було вперше видано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та належним чином засвідчену копію довідки про причини смерті ОСОБА_3 ;

у Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) належним чином засвідчену копію довідки про причини смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та інформацію про особу, якій було видано дану довідку.

22.02.2021р. канцелярією суду зареєстровано відзив на позовну заяву, яким представник відповідача 2 заперечує проти задоволення позову з огляду на те, що позивачем не доведено порушення норм матеріального права, зокрема ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про поховання та похоронну справу», п. 3.1, 3.2 Правил користування крематоріями, затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 373 від 08.08.2013р., внаслідок чого відсутнє порушення ч. 1 ст. 203 ЦК України та наявне безпідставне застосування ст. 215 ЦК України щодо визнання недійсним оспорюваного договору. Сторона відповідача 2 вважає, що ОСОБА_2 мала повноваження на укладання договору-замовлення на поховання померлої особи, оскільки ст. 11 ЗУ «Про поховання та похоронну справу» встановлено, що поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями) дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалась поховати померлого. Таким чином, перелік суб`єктів, що можуть виступати виконавцем волевиявлення померлого, не є обмежений та особа, що проживала однією сім`єю без реєстрацію шлюбу, ким є ОСОБА_2 , має та мала права та повноваження на укладання правочину - договору-замовлення на поховання померлої особи ОСОБА_3 , вчиненого 07.11.2020р. після смерті останнього.

29.04.2021 року канцелярією суду зареєстровано відзив відповідача 1 на позовну заяву, за яким представник відповідача 1 вважає безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі позовну заяву, зазначаючи про те, що ОСОБА_2 є особою, яка зобов`язалась поховати померлого, правомірно уклала договір-замовлення № 2.139190к на організацію та проведення поховання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 11 ЗУ «Про поховання та похорону справу» та п.п. 3.1, 3.2 Правил користування крематоріями, є особою, яка сплатила кошти за послугу кремації померлого, а тому і урна з прахом підлягає передачі їй у відповідності до чинного законодавства.

02.06.2021 року канцелярією суду було зареєстровано відповідь на відзив, якою позивач стверджує, що відповідач 2 вводить суд в оману, перекручує факти, а викладені у відзиві обставини є такими, що не відповідають дійсності та є не доведеними належними та допустимими доказами.

Ухвалою суду від 06.10.2021р. підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

Представник відповідача 1 у судове засідання не з`явився, повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, а тому суд ухвалив проводити судовий розгляд за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення сторін у судовому засіданні, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 1950 р.н., причина смерті - двобічна пневмонія, що підтверджується довідкою про причину смерті до форми № 106/0 № 1129, видана для поховання.

06.11.2020 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), видано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 , про що зроблено відповідний актовий запис № 19152.

07.11.2020 р. між ОСОБА_2 (відповідач 2, замовник) та Ритуальної службою СКП «Київський крематорій» (відповідач 1, виконавець) на підставі положень ЗУ «Про поховання та похоронну справу» укладено договір замовлення № 2.139190К на організацію та проведення поховання.

Предметом укладання договору-замовлення є організація та проведення виконавцем поховання, облаштування місця поховання надання ритуальних послуг та реалізації предметів ритуальної належності в ритуальній службі СКП «Київський крематорій» померлого ОСОБА_3 , номер та дата видачі свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , а/з 19152.

Відповідно до п. 6.1. договір замовлення набирає чинності з моменту його укладання і діє до моменту завершення надання всіх послуг, оплачених замовником.

З матеріалів справи вбачається, що виконавцем, зокрема, здійснено кремацію тіла померлого, як визначено у спірному договорі, з боку замовника послуги сплачені, що підтверджується фіскальним чеком від 07.11.2020 № .

Крім того, відповідачем 2 та ФОП ОСОБА_5 укладено договір про надання ритуальних послуг б/н від 07.11.2020 р. предметом якого є надання ритуальних послуг власними силами продаж/реалізація предметів і товарів ритуальної приналежності, для організації і проведення поховання померлого ОСОБА_3 та відповідно до акту приймання передачі наданих послуг від 07.11.2020 р. - виконаний належним чином.

Відповідно до довідки на одержання праху № 2.1391190К, прийнято на кремацію: ОСОБА_3 , дата оформлення: 07.11.2020 р., дата одержання урни з прахом: 17.11.2020 р.

Тобто, 07.11.2020 р. померлий ОСОБА_3 був підданий кремації, що не заперечується сторонами у справі.

Відповідно до п. 2 Типового положення про ритуальну службу в Україні, затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України 19.11.2003 року № 193, Ритуальна служба у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України «Про поховання та похоронну справу», іншими законами України, нормативно-правовими актами, що приймаються на виконання законів України, а також цим Положенням.

У відповідності до п. 3.10. Правил користування крематоріями, затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 08.08.2013 року № 373, урна з прахом видається виконавцю волевиявлення померлого або представнику ритуальної служби через три робочі дні після кремації для захоронення в колумбаріях та родинних похованнях на інших кладовищах або для перевезення до іншого населеного пункту при пред`явленні документа, що посвідчує особу.

Водночас, згідно вищевказаних Правил, виконавцем волевиявлення померлого є особа, яка здійснює поховання померлого згідно з волевиявленням останнього, або чоловік (дружина), батьки (усиновителі), діти, сестра, брат, дід або баба, онук (правнук), інша особа, яка зобов`язалася поховати померлого (в разі якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого).

Згідно п. 3.1. Правил поховання шляхом кремації виконується згідно з волевиявленням померлого, вираженого в усній (у присутності свідків) або в письмовій формі, завіреній в установленому законодавством порядку, та/або за бажанням виконавця волевиявлення померлого, чоловіка (дружини), батьків (усиновителів), дітей, сестри, брата, діда або баби, онука (правнука), іншої особи, яка зобов`язалася поховати померлого.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи у разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком(дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом, або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого.

Як на підставу заявлених позовних вимог, сторона позивача посилається на те, що ОСОБА_2 не є особою, яка виконувала вказівку померлого ОСОБА_3 , а позивач в силу вище наведених положень закону навпаки наділена правом щодо організації та проведення поховання її батька - ОСОБА_3 , а тому договір -замовлення № 2.139190к, має бути визнаний судом недійсним, а позивач у судовому порядку має наділена правом щодо поховання урни з прахом померлого.

У судовому засіданні представник відповідача 2 звертав увагу суду на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захист, оскільки визнання недійсним Договору-замовлення № 2.139190к від 07.11.2020р., на його думку, ніяким чином не відновить порушеного права позивача, оскільки за таким договором неможливо застосувати реституцію у випадку задоволення позову.

Суд погоджується з позицією представника відповідача 2 з огляду на наступні положення законодавства.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Суд вказує, що договору як юридичному факту властиві такі ознаки: в договорі виявляється воля не однієї особи, а двох чи кількох, причому волевиявлення учасників за своїм змістом мають збігатися і відповідати одне одному; договір - це така спільна дія осіб, яка спрямована на досягнення певних цивільно-правових наслідків: встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Основною особливістю цивільних правовідносин є те, що вони засновані на рівності, автономії волі, майновій і організаційній відокремленості її суб`єктів. У зв`язку з цим однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (стаття 3 ЦК України), суть якої розкрита у статті 627 ЦК України і полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями статті 203 ЦК України, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства (частина 1 статті 203 ЦК України).

Недодержання особою при вчиненні правочину наведених вимог в силу приписів статті 215 ЦК України є правовою підставою для визнання його недійсним у судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 2 статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

При розгляді позову про визнання недійсним правочину судом має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20.

Верховним Судом неодноразово наголошувалось, що суд, який розглядає справу має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Захист цивільних прав - це передбачені способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у відповідних статтях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (п.57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (п. 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17 (п. 14).

Отже, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Але це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Так, відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі визнання недійсним правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

При цьому наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається в його сторони.

Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній, одержаного ними на виконання цього правочину.

При цьому в постанові Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду дійшла висновку, що позовна вимога про визнання недійсним виконаного договору без вирішення судом питання про застосування правових наслідків такої недійсності може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді, адже заявлення такої вимоги є також належним способом захисту, який передбачений законом. Водночас суд має визначитися із ефективністю такого способу (з`ясувати можливість проведення двосторонньої реституції, її вплив на відновлення прав держави). Разом із тим, вимога про застосування наслідків недійсності може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є таким, що передбачений чинним законодавством, однак не є ефективним у подібній категорії справ, з огляду на правову природу договору-замовлення на проведення та організацію поховання шляхом кремації, оскільки юридичні наслідки вже створені та не можуть бути повернуті шляхом реституції на підставі недійсного правочину, крім того укладеним договором не завдано будь-яких збитків, які мають бути відшкодовані на користь позивача, та визнання договору недійсним не забезпечить позивача правом укладення договору від її імені.

Враховуючи наведене, позовна заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, оскільки нею не доведено наявність порушеного права, яке підлягає захисту обраним нею способом.

Оскільки первинна позовна вимога судом не задоволена, а тому і похідна, яка полягає у визнанні за позивачем право на отримання в Ритуальній службі спеціалізованого комунального підприємства «КИЇВСЬКИЙ КРЕМАТОРІЙ» виконавчого органу Київської міської ради урни з прахом померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , задоволенню не підлягає.

Верховний Суд неодноразового наголошував на тому, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, зокрема, про це йдеться і в постанові №939/1078/20 від 19.05.2021р.

Європейським судом з прав людини у своїх рішення, а саме: що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень частини першої ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки у задоволенні позову відмовлено, витрати позивача понесені розглядом справи залишаються за позивачем по фактично понесеним. Заяв від інших учасників справи про відшкодування судових витрат, на адресу суду не надходило.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору-замовлення та визнання права на отримання урни з прахом залишити без задоволення.

2 Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач 1: Ритуальна служба спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (03039, м. Київ, вул. Байкова, буд. 16, ).

Відповідач 2: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повний текст рішення суду складений та підписаний 27.03.2023р.

Суддя І.О. Ольшевська