ПОСТАНОВА

Іменем України

31 березня 2023 року м. Кропивницький

справа № 404/5314/20

провадження № 22-ц/4809/65/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Кулінка Л. Д.) від 25 травня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

03 вересня 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач вказав, що 09 листопада 2007 року ОСОБА_1 звернулась до Банку з анкетою-заявою № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підтвердивши своїм підписом, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг (далі - Договір).

На підставі цього договору відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору щодо повернення кредиту та сплати процентів (внесення щомісячних платежів) станом на 15 червня 2020 року у неї виникла заборгованість у розмірі 64380,30 грн, з яких: 49930,29 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 20,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 14430,01 грн заборгованість за простроченими процентами.

Позивач просив стягнути з відповідачки вказану ним заборгованість та вирішити питання компенсації його витрат по сплаті судового збору.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 травня 2022 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено повністю.

Суд мотивував своє рішення тим, що всупереч встановленому розподілу тягаря доказування позивач не надав суду доказів використання відповідачкою кредитних коштів за договором від 09 листопада 2007 року № б/н, не довів взаємозв`язку між цим договором, на підставі якого пред`явлено позов, та платіжними картками за номерами: 924427, 152658.

При цьому суд погодився із заявою відповідачки про те, що на час звернення позивача до суду з позовом він пропустив трирічну позовну давність, перебіг якої, на думку суду, обраховується з 01 листопада 2011 року, тобто з наступного дня після закінчення строку дії виданої банком на підставі договору № б/н від 09 листопада 2007 року кредитної картки, з яким збігається сплив строку правомірного користування відповідачкою кредитним лімітом.

Та все ж, зваживши на те, що вимога позивача про стягнення кредитної заборгованості є безпідставна, суд саме це визначив, як підставу відмови в позові.

Короткий зміст апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні, фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального і матеріального права, що спричинило неправильне вирішення судом спору, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити.

Суд дійшов неправильного висновку про недоведеність взаємозв`язку перевипущених банком платіжних кредитних карток з договором, який укладений між банком і відповідачкою, адже випискою по особовому рахунку відповідача підтверджується, що вона активно користувалася цими картками, а сааме: знімала готівку в банкоматах, розраховувалася в торговельних закладах, частково сплачувала заборгованість, а також поповнювала рахунок власного мобільного телефону, який нею зазначений в анкеті-заяві від 02 червня 2010 року, що було б неможливо здійснювати без фізичної наявної у неї платіжних карток. Термін дії останньої виданої позивачці кредитної картки збіг 30 червня 2019 року, тож на час пред`явлення позову, 2020 рік, перебіг позовної давності не закінчився.

На час укладення договору сторони узгодили плату позичальника за користування кредитом 1,9% на місяць (22.8% річних), а також пеню за несвоєчасне погашення заборгованості. Подальше виконання відповідачкою договору вказує на прийняття нею всіх умов договору.

На думку позивача, суд не врахував підтверджену належним чином заборгованість за простроченим кредитом в сумі 49930,29 грн.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Відповідачка ОСОБА_1 , від імені якої діє її представник - адвоката Міхальову В. В., у відзиві на апеляційну скаргу заперечила проти вимог та доводів позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Вона погодилася з правильністю встановленого судом факту укладення між нею і банком договору № б/н від 09 листопада 2007 року, його умовами та тим, що банк видав їй платіжну картку зі строком дії до шостого місяця 2011 року. В цей період вона не користувалася кредитним лімітом. Стосовно інших платіжних карток, які випустив банк, то суд правильно виснував, що позивач не довів, що вони імітовані саме на підставі умов договору № б/н від 09 листопада 2007 року.

Крім того, вона повторила свою позицію, висловлену у заяві про застосування наслідків спливу загальної позовної давності, що початок її перебігу потрібно обраховувати з 01 листопада 2021 року, а закінчилася 01 листопада 2014 року.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи

Відповідно до Статуту АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк», яке було правонаступником всіх прав та зобов`язань ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке було правонаступником всіх прав та обов`язків ТОВ КБ «ПриватБанк» (а. с. 30).

Відповідно до заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 09 листопада 2007 року відповідачка ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок № НОМЕР_1 у розмірі 250,00 грн, з базовою процентною ставкою 22,8% з розрахунку 360 днів на рік, з розміром комісії за кредитне обслуговування 1% від суми заборгованості. Відповідачка вказала, що ознайомилась і погодилась з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, які складають між нею і банком договір про надання банківських послуг, що засвідчила власноручним підписом (а. с. 13).

Згідно з довідкою про умови кредитування «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» вказані умови кредитування, за якою визначена базова відсоткова ставка на залишок заборгованості у гривнях - 1,9 % щомісячно із розрахунку 360 днів на рік, розмір щомісячних платежів (включаючи сплату за використання кредитних коштів у звітному періоді) - 7% від заборгованості, але не менше 50,00 грн і не більше залишку заборгованості. Відповідачка ознайомилась з даними умовами кредитування, про що засвідчила підписом на вказаній довідці (а. с. 14).

На підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 09 листопада 2007 року банк відкрив відповідачці особовий рахунок та встановив кредитний ліміт в сумі 250,00 грн, який згодом неодноразово збільшувався: з 22 березня 2008 року - 1500,00 грн, з 05 листопада 2008 року - 500,00 грн, з 22 жовтня 2011 року 0,00 грн, з 26 вересня 2013 року - 2000,00 грн, з 30 грудня 2014 року 0,00 грн, з 06 січня 2016 року - 4000,00 грн, з 11 лютого 2016 року - 15000,00 грн, з 05 грудня 2017 року - 28000,00 грн, з 28 березня 2018 року - 14390,00 грн, з 28 березня 2018 року - 10000,00 грн, з 28 березня 2018 року - 20000,00 грн, з 27 червня 2018 року - 39000,00 грн, з 20 лютого 2019 року - 34100,00 грн, з 03 березня 2020 року 0,00 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_1 (а. с. 12).

Згідно з наданою позивачем довідкою, відповідачці були надані наступні платіжні (кредитні) картки: 09 жовтня 2007 - картка № НОМЕР_1 з терміном дії до 10/11; 14 грудня 2015 року картка № НОМЕР_2 з терміном дії до 06/17; 10 серпня 2017 року картка № НОМЕР_3 з терміном дії до 06/21 (а.с. 11).

За здійсненим банком розрахунком за кредитним договором № б/н від 09 листопада 2007 року станом на 15 червня 2020 року ОСОБА_1 має заборгованість перед банком в розмірі 64380,30 грн, з яких: 49950,29 грн - заборгованість за тілом кредиту, у тому числі 20,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту і 49930,29 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 14430,01 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а. с. 4 - 10).

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову становить 64380,30 грн, що менше ніж 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивач, посилаючись на порушення відповідачем умов кредитного договору, просив стягнути прострочену заборгованість по кредиту та проценти за користування кредитом.

Як вже зазначалося, суд першої інстанції відмовив в позові повністю.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У цій справі рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь банку процентів за користування коштами, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за використаний кредитний ліміт апеляційним судом не перевіряється.

Зазначеним вимогам ст. 263 ЦПК України оскаржуване рішення суду відповідає не повною мірою, тож вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення - зміні.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Норми права та акти законодавства, які підлягають застосуванню

(У цій постанові положення актів законодавства, які застосовуються судом, наведені у редакції на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 09 листопада 2007 року).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зміст цивільного правовідношення становлять суб`єктивні права та обов`язки учасників правовідносин.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір встановлюються на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 параграф 1 Глави 71 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Щодо суті спору, оцінка доводів апеляційної скарги

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, між сторонами виник спір стосовно виконання ОСОБА_1 зобов`язань по поверненню кредиту та сплати процентів за користування ним, які виникли на підставі договору № б/н від 09 листопада 2007 року, укладеного між нею та банком.

Верховний Суд України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1964цс16, аналізуючи зміст ст. 1049, 1054 ЦК України сформулював такий правовий висновок: «Зі змісту наведених норм випливає висновок, що зобов`язання з кредитного договору передбачає єдиний обов`язок боржника повернути кредит у повному розмірі та сплатити проценти за користування кредитом.

При цьому однією з істотних умов укладення кредитного договору, яка повинна бути узгоджена в договорі, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит».

У справах про відповідальність боржника за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, зокрема грошового, саме позивач, який заявив про правопорушення з боку відповідача, зобов`язаний довести наявність невиконаного зобов`язання, тобто підстави його виникнення та розмір боргу. Натомість на відповідача, у випадку невизнання ним позову, покладається обов`язок довести безпідставність пред`явлених вимог через відсутність обов`язку або через його виконання в повному обсязі та належним чином.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості по кредиту та процентів за користування ним, банк посилався на таке:

заяву раніше ідентифікованого клієнта за рахунком № НОМЕР_4 ОСОБА_1 від 09 листопада 2007 року у якій вона просить банк про кредитну картку у валюті гривні, тип кредитного ліміту фінансовий, сума кредитного ліміту 250,00 грн, базова процентна ставка -22,8% із розрахунку 360 днів на рік, розмір комісії за кредитне обслуговування - 1% від суми заборгованості, строк дії кредитного ліміту відповідно строку дії картки, порядок погашення заборгованості щомісячно у розмірі 7% від суми заборгованості шляхом внесення коштів на картку або списання банком коштів з дебетової картки № НОМЕР_4 . Номер виданої їй банком картки - НОМЕР_1 з терміном дії до 10/11, тобто до 31 жовтня 2011 року. Крім того, в заяві зазначено, що вона ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку та висловила свою згоду, що ця заява разом з Умовами, Правилами та Тарифами складає договір банківських послуг(а. с. 13);

підписану ОСОБА_1 09 листопада 2007 року довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», згідно з якою, зокрема, базова процентна ставка на місяць з розрахунку 360 днів на рік 1,9% (22,8% на рік (а. с. 13, на звороті);

Умови та правила надання банківських послуг без дати та номера, підписані банком (а. с. 15 20);

довідку банку про видані ОСОБА_1 платіжні картки (а. с. 11)

виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 09 листопада 2007 року по 12 червня 2020 року (а. с. 33 38);

розрахунок заборгованості за період з 09 листопада 2007 року по 15 червня 2020 року (а.с. 4 10).

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів апеляційного погоджується з оцінкою наданих позивачем доказів, яка наведена в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Зокрема, на підставі доказів у справі суд правильно встановив, що 09 листопада 2007 року між банком і відповідачкою по справі було укладено кредитний договір за умовами якого банк відкрив їй відновлювальну кредитну лінію з лімітом 250,00 грн, а вона зобов`язалася сплачувати проценти за користування кредитним лімітом у розмірі 22,8% річних від суми заборгованості та мала право користуватися кредитним лімітом до 31 жовтня 2011 року. За умовами цього договору відповідачка мала б сплачуючи щомісячно заборгованість частинами (7% від суми заборгованості). Для отримання доступу до кредитних коштів в межах кредитного ліміту банк видав відповідачці платіжну картку зі строком її дії до 31 жовтня 2011 року.

На підставі інформації з виписки зособового рахунку ОСОБА_1 та розрахунку заборгованості, який надав банк, суд першої інстанції правильно встановив, що з 09 листопада 2007 року до 27 січня 2016 року відповідачка взагалі не користувалася кредитними коштами, а згідно з довідкою банку про зміну умов кредитування станом на 22 жовтня 2011 року банк скасував кредитний ліміт на картковому рахунку ОСОБА_1 (кредитний ліміт: 0,00).

Таким чином, в обумовлений сторонами кредитного договору строк (з 09 листопада 2007 року по 31 жовтня 2011 року) відповідачка не використовувала кошти банку, а відповідно не мала кредитної заборгованості.

Оскільки відповідачка не користувалася кредитом на умовах договору від 09 листопада 2007 року та у визначений ним строк, то у неї не виник обов`язок по його поверненню та сплату процентів за користування ним на вказаних умовах.

Позивач зазначив, що фактично договір продовжився й замість картки № НОМЕР_1 , термін дії якої закінчився 31 жовтня 2011 року, банк видав відповідачці нові кредитні картки, а саме: 14 грудня 2015 року видав картку № НОМЕР_2 з терміном дії до 06/17, а 10 серпня 2017 року картку № НОМЕР_3 з терміном дії до 06/21.

В апеляційній скарзі позивач, серед іншого, вказав, що 02 червня 2010 року ОСОБА_1 підписала нову анкету-заяву, на підтвердження чого додав до апеляційної скарги фрагмент цієї заяви в копії, але з нього неможливо встановити точний і повний зміст цієї заяви та дату її складання.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України сторони зобов`язані були надати цю інформацію ще в до суду першої інстанції для всебічного, повного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що ця обставина має значення для правильного вирішення цієї справи й ось чому.

Так, згідно з вже згаданих виписок зособового рахунку ОСОБА_1 та розрахунку заборгованості, які надав банк, відповідачка почала користування кредитом з 27 січня 2016 року, а банк нараховував їй відсотки за користування кредитом за ставкою 3,5% на місяць (42% річних), а також щомісячну комісію за обслуговування за фіксованою ставкою 20,00 грн. Крім того, банк істотно збільшив кредитний ліміт для відповідачки.

Тобто, умови кредитування, які застосував банк у відносинах з відповідачкою після 31 жовтня 2011 року, а точніше з 27 січня 2016 року, істотно відрізняються від тих умов, які були передбачені їхнім договором № б/н від 09 листопада 2007 року.

Колегія суддів вважає, що це пояснюється тим, що банк змінив публічну пропозицію щодо такого виду договорів, а відповідачка по справі, шляхом подання нової анкети-заяви, могла прийняти таку пропозицію.

При цьому надані суду докази не дають можливості достовірно встановити зміст домовленості сторін про нові умови кредитування, зокрема: строк кредитування, величину процентної ставки, порядок її нарахування, порядок і строки погашення кредиту та сплати процентів тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України уразі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Умови укладеного між сторонами договору № б/н від 09 листопада 2007 року, яким позивач обґрунтовував свої вимоги, не можуть застосовуватися до вимог позивача, які виникли після спливу обумовленого строку користування відповідачкою кредитним лімітом, оскільки вбачається, що нові умови не відповідають тим, які були погоджені сторонами 09 листопада 2007 року та, вочевидь, були змінені станом на час, коли відповідачка почала користуватися кредитом, тобто станом на січень 2016 року.

Доказів, які б розкривали зміст нових досягнутих сторонами домовленостей про умови кредитування, які були чинними на час фактичного користування відповідачкою кредитом, суду не надано, а тому суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити дійсні умови кредитування на час виникнень спірних правовідносин, зокрема, строк кредитування, порядок і строки повернення кредиту, умови про проценти та їх розмір, порядок сплати процентів тощо.

Не надано таких доказів позивачем і до суду апеляційної інстанції.

За таких умов доводи позивача про порушення відповідачкою умов договору № б/н від 09 листопада 2007 року та його вимоги про стягнення простроченої кредитної заборгованості є недоведеними.

Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду про необгрунтованість позову, а також з рішенням суду про відмову в задоволенні позовних вимог з цієї підстави.

При цьому позивач не позбавлений можливості повторно звернутися з позовом про стягнення заборгованості на підставі договору (погоджених сторонами умов), які фактично існували на час виникнення спірних правовідносин.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що суд першої інстанції в мотивувальній частині свого рішення вказав про пропуск позивачем позовної давності.

При цьому суд обґрунтовано вказав, що позовна давність застосовується лише у випадку доведення порушення цивільних прав, оскільки відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності обумовлений порушенням права позивача, на захист якого він звертається до суду, та його обізнаністю про таке порушення права або особу, яка його порушила.

У випадку ж коли право не є порушеним, перебіг позовної давності не починається та, відповідно, не закінчується, а тому і не можуть застосовуватися наслідки спливу позовної давності, передбачені ст. 267 ЦК України.

З огляду на це, колегія суддів апеляційного суду вважає, що посилання суду у цій справі на сплив позовної давності є помилковим, оскільки суд встановив, що позивач не довів фактів порушення своїх прав.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги позивача не спростовують висновку суду першої інстанції про відмову в позові через його необґрунтованість та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального перевірив аргументи сторін, правильно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Помилкове посилання суду на сплив позовної давності не вплинуло на правильність вирішення спору по суті, але є неправильним застосуванням норм матеріального права в розумінні ч. 2 ст. 376 ЦПК України.

З огляду на обставини справи, зміст рішення суду та приписи ст. 376 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом виключення з його мотивувальної частини висновку про сплив позовної давності.

Про судові витрати

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У цій справі судові витрати складаються лише з витрат позивача по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд змінює лише мотивувальну частину рішення і не змінює його в частині вирішення спору по суті, то підстав для проведення перерозподілу судових витрат немає, як немає і підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, понесених останнім у зв`язку з поданням апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 травня 2022 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на сплив позовної давності.

В інших частинах рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді : А. М. Головань

С. І. Мурашко