14 червня 2023 року м. Чернівці Справа № 727/3373/23
судді Чернівецького апеляційного суду Лисака І.Н.
на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 червня 2023 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Поляк Марія Володимирівна, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 квітня 2023 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позовної заяви.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 14.06.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Поляк М.В. , залишено без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 квітня 2023 року залишено без змін.
Залишаючи без змін оскаржувану ухвалу апеляційний суд більшістю голосів колегії суддів погодився з висновками суду першої інстанції.
Не можу погодитись із таким судовим рішенням апеляційного суду виходячи з наступного.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_2 вказував, що йому належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Першою чернівецькою державною нотаріальною контрою 03 травня 2001 року за реєстровим №3-610.
08 вересня 2008 року між ним, його колишньою дружиною ОСОБА_1 та падчеркою ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири вказаної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Козловою Н. В. на бланку ВКР №662260, зареєстровано в реєстрі за №9740.
13 вересня 2022 року заявнику стало відомо, що влітку 2022 року ОСОБА_4 звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці до нього із позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою, просила суд усунути перешкоди в користуванні зазначеною вище квартирою шляхом виселення.
Посилаючись на те, що на час подання заяви про забезпечення позову він готує позовну заяву про визнання договору дарування недійсним, однак побоюється, що відповідачі можуть продати квартиру та залишити його без житла, просив заяву задовольнити й накласти на неї арешт.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 квітня 2023 року заяву ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Якобишена Т.Д. задоволено.
Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Вирішуючи питання про забезпечення позову суд першої інстанції керувався положеннями ст.149, п.1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України та дійшов висновку накладення арешту, обґрунтувавши тим, що виходячи із того, що предметом можливого позову є нерухоме майно, правовий статус якого може змінитись у разі задоволення позовних вимог, крім того, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до вчинення нової реєстраційної дії щодо спірної нерухомості, яка може стати предметом позову, що, у свою чергу, унеможливить виконання рішення суду і захист прав та інтересів у разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вважаю, що судове рішення наведеним нормам не відповідає.
Згідно з частинами першою-другою статті 149 ЦПК Україні суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Пунктом 1 ч.1 ст.150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Забезпечення позову - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Верховний Суд зауважує, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18).
Під час оцінки зазначеної співмірності необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі №646/5878/20 (за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Фідобанк», ТОВ «ФК «Маніту» про припинення договору іпотеки та визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними), зроблено правовий висновок, що вимоги про припинення та недійсність правочинів полягають у констатації цього факту, і таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню у подальшому та не залежить від наявності у позивача власності на житловий будинок (предмет іпотеки). За вказаних обставин, вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони на відчуження предмета договору іпотеки не ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у цій справі.
Так, заявник ОСОБА_2 вказав, що готує позовну заяву для звернення до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування, тобто із немайновою вимогою. Обґрунтувань того, що позивачем буде заявлено вимогу, пов`язану із наслідками недійсності оспорюваного правочину, заява не містить. Отже, за таких обставин підстав вважати про можливе виконання рішення суду не має, а збереження спірного майна (зокрема його вартісних характеристик) не є вирішальним у майбутньому спорі і не пов`язується з обраним способом захисту.
У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №263/4484/18 зазначено, що позивач просив визнати недійсними договори позики без застосування правових наслідків недійсності цих правочинів, тому у випадку задоволення позову таке рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, оскільки не матиме зобов`язального характеру. Таким чином, запропонований заявником вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно не є належним засобом задля усунення ризику невиконання рішення суду в цій справі, оскільки в разі задоволення позову оспорювані договори будуть вважатися недійсними без вчинення додаткових дій для цього. З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані судами попередніх інстанцій заходи забезпечення позову є неспівмірними з позовними вимогами та не впливають на можливість безперешкодного виконання в майбутньому рішення суду в цій справі.
За фактичних обставин у цій справі, враховуючи, що забезпечення позову в обраний позивачем спосіб у межах розгляду цієї справи не забезпечить реального та ефективного виконання можливого судового рішення (якщо його буде ухвалено на користь позивача), оскільки таке рішення не підлягатиме примусовому виконанню, суд першої інстанції, а в подальшому й суд апеляційної інстанції дійшли помилкових висновків про обґрунтованість заяви ОСОБА_2 .
З огляду на викладене вважаю, що суд першої інстанції, з висновками якого погодилася колегія суддів суду апеляційної інстанції, помилково задовольнив заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
За результатами апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення у цій справі суд апеляційної інстанції мав підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду із ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні такої заяви, якою одночасно слід було роз`яснити заявнику право на звернення до суду із клопотанням про забезпечення позову з іншим передбаченим ст.150 ЦПК України видом.
Суддя Чернівецького
апеляційного суду Лисак І.Н.