АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2023 року

м. Чернівці

справа № 726/1850/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.

секретар Паучек І. І.

позивач ОСОБА_1

відповідачі: Територіальне управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області, Державна казначейська служба України

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 9 лютого 2023 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Проскурняк І. Г.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Позивач просив стягнути на його користь з територіального управління Державної судової адміністрації у Чернівецькій області 415 673 гривні матеріальної шкоди та 400 000 гривень моральної шкоди.

Посилався на те, що Першотравневий районний суд міста Чернівці ухвалою від 10 липня 2017 року визнав мирову угоду, укладену між ним та ОСОБА_2 у цивільній справі і зобов`язав його, як відповідача, сплатити борг в сумі 128 576 гривень та 1 300 гривень судового збору. На виконання рішення суду зазначена сума боргу сплачена 30 серпня 2017 року.

Даний борг утворився внаслідок невиконання ним договірних зобов`язань, а саме договору завдатку від 30 травня 2016 року та угоди від 31 серпня 2016 року щодо купівлі - продажу земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1 та будівлі котельні розміщеної на ній. Ці угоди між ним та ОСОБА_2 були укладені після передачі йому у власність зазначених об`єктів нерухомості за наслідками виконавчого провадження, однак він не зміг їх зареєструвати та продати іншій особі через незаконні дії працівників Шевченківського районного суду міста Чернівці.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 9 лютого 2023 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що позивач не надав суду належних доказів здійснення саме відповідачами порушення його прав, спричиненого перешкоджанням у продажі нерухомого майна. Також позивач не довів, якими саме незаконними діями працівники Шевченківського районного суду міста Чернівці завдали йому матеріальну шкоду на суму 415 673 гривень.

Незгода позивача із ухваленими судовими рішеннями не може бути підставою для стягнення матеріальної та моральної шкоди.

У Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області відсутні повноваження чи обов`язки щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними (неправомірними) діями працівників місцевих загальних судів Чернівецької області.

Позивач не довів моральну шкоду та не обґрунтував розмір такої шкоди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що судом першої інстанції не враховано, що ним було подано достатньо доказів про те, що працівниками Шевченківського районного суду міста Чернівці йому завдано матеріальну та моральну шкоду.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Державна казначейська служба України подала відзив на апеляційну скаргу.

Відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Територіальне управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області подало відзив на апеляційну скаргу.

Відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначав, що Територіальне управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області не є належним відповідачем за вказаною позовної заявою.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 5 листопада 2008 року з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_1 150 000 гривень в рахунок повернення боргу за договором позики. На підставі вказаного судового рішення 30 вересня 2010 року видано виконавчий лист №2-3418 (а.с.8, 9).

Свідоцтвами, виданими приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області від 20 травня 2016 року посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з будівлі котельні та земельної ділянки, площею 0,0701 га за адресою АДРЕСА_1 (а.с.11, 12).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 6 травня 2021 року рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 5 листопада 2008 року скасовано. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Судом встановлено, що підставою скасування вказаного рішення були відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки третьої особи в судове засідання не з`ясовані (а.с. 27-30).

Ухвалою Першотравневого районного суду міста Чернівці від 10 липня 2017 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , якою позивач визнав суму боргу перед ОСОБА_2 в сумі 5000 доларів США та 1300 гривень судового збору (а.с.18).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду про можливість вирішення спору без залучення у справі належного відповідача.

Стаття 56 Конституції України проголошує право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

У статті 1166 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стаття 1174 ЦК України визначає спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, зокрема, така шкода відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу Україна.

Це підтверджується також положеннями частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, згідно з якою шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади або органу місцевого самоврядування, відшкодовується державою.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 15 травня 2019 року у справі №570/2739/16-ц та Верховний Суд у постанові від 25 червня 2020 року у справі №520/14/19.

Згідно з положеннями частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно частин 1, 2 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Статтею 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

У постанові Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі №569/5644/19 зазначено, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Відповідно до правової позиції, яку Верховний Суд виклав у постанові від 9 листопада 2022 року у справі №296/4523/19 у резолютивній частині рішення повинно бути зазначено про стягнення коштів на відшкодування шкоди з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача.

В пункті 44 постанови від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

З позовної заяви вбачається, що позивач в порушення положень статті 1174 ЦК України помилково зазначив відповідачами Територіальне управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області, Державну казначейську службу України, а не Державу Україна в особі її органів, які наділені повноваженнями саме у спірних правовідносинах.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові з підстав недоведеності порушення прав позивача та безпідставності позовних вимог, не звернув уваги на те, що до участі у справі в якості відповідача не залучена Держава Україна, на чиї права та обов`язки впливає вирішення спору, а висновок про доведеність чи недоведеність позову, підставність чи безпідставність позовних вимог має бути зроблений за участі у справі усіх належних сторін.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 9 вересня 2020 року у справі №466/2931/15-ц.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Апеляційний суд в силу своїх процесуальних повноважень, визначених статтями 367, 374 ЦПК України, не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд. Ці недоліки не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для відмови в позові.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 5 лютого 2020 року у справі №440/1376/13-ц.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

За таких обставин в позові слід відмовити у зв`язку пред`явленням позову до неналежних відповідачів.

Позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом до належного відповідача, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 9 лютого 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 29 березня 2023 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА