Житомирський апеляційний суд
Справа №293/2583/21 Головуючий у 1-й інст. Збаражський О. М.
Категорія 76 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Зінчук Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №293/2583/21 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 27 жовтня 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Збаражського О.М. у смт.Черняхові,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі- ФОП ОСОБА_2 або роботодавець). Просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, що складає суму 37 248,65 грн; середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення; провести перерахунок середнього заробітку та компенсації втрати частини грошових доходів по день ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 14 листопада 2019 року по 31 липня 2020 року знаходився в трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 . Відповідачем була нарахована, але безпідставно не виплачена йому заробітна плата у розмірі 37 248,65 грн. Наказом від 31 липня 2020 року №8-к звільнений 31 липня 2020 року з займаної посади за згодою сторін, п.1ст.36 КЗпП України. Вищевказаним наказом також передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 17 календарних днів. За фактом безпідставної невиплати заробітної плати він звернувся до Коростишівської місцевої прокуратури, оскільки в діях відповідача наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.175 КК України (невиплата заробітної плати більше одного місяця), яка передала його звернення до Черняхівського ВП ГУНП. Відповідач тягнув час, оскільки обіцяв розрахуватися, а працівники Національної поліції затягують розслідування за фактом невиплати заробітної плати та не реагують на його скарги і звернення. У день його звільнення відповідач письмово не повідомив його про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням частин першої ст.116 КЗпП України. Лише 07 вересня 2020 року йому вдалося отримати довідку про доходи за весь відпрацьований період і дізнатися про загальну суму заборгованості в розмірі 37 248,65 грн, яка підлягає стягненню в судовому порядку. Крім того, відповідно до вимог ст.117 КЗпП України відповідач повинен виплатити йому (позивачу) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день проведення фактичного розрахунку, яким буде рішення суду, а також компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 27 жовтня 2022 року позов задоволений частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період із 14 листопада 2019 року по 31 липня 2020 року в сумі 37 248,65 грн, а також середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період із 01 серпня 2020 року по 27 жовтня 2022 року в сумі 30 000 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання судового збору.

Сторони із рішенням суду першої інстанції не погодилися. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, подали апеляційній скарги, кожна у частині, з якою не погоджувалася.

Позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі, не погодившись із рішенням суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, просить рішення суду першої інстанції у цій частині змінити, збільшивши суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 30 000 грн до 131 745,60 грн.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції не повинен був застосовувати до спірних правовідносин висновок ВП ВС у справі №761/9584/15-ц через відмінність правовідносин у справах. Суд не врахував, що роботодавець не виплатив йому всю заробітну плату за весь період роботи у нього, тобто за дев`ять місяців, і добровільно її виплачувати не збирався, про що свідчить невизнання позову під час розгляду справи в суді. Він намагався мирно вирішити спір із відповідачем, але це не принесло позитивних наслідків та вимушений був звернутися до правоохоронних органів. Відповідач затягував і зараз затягує здійснення кінцевого розрахунку з ним. Через невиплату йому заробітної плати його родина вимушена була виживати за рахунок коштів соціальної допомоги у найманих квартирах, оскільки були відсутні кошти для купівлі будівельних матеріалів для добудови власного будинку. Присудженої судом суми у 30 000 грн не вистачило б навіть на покриття процентів на два роки, якби він взяв кредит у банку. Крім того, під час розгляду справи в суді відповідач намагався надати в обґрунтування своєї позиції фальшиві відомості виплати йому заробітної плати та затягував розгляд справи. На противагу недобросовісній поведінці відповідача він демонстрував прагнення якомога швидше вирішити спір, у тому числі у позасудовому порядку та згідний був отримати лише належні йому суми без відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову. Фактично відповідач не погодився із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог та подав апеляційну скаргу саме в частині цих вимог, тобто задоволених.

Доводи апеляційної скарги відповідач обґрунтовує тим, що за час роботи ОСОБА_1 своєчасно нараховувалася та виплачувалася заробітна плата та при його звільненні з ним був проведений повний розрахунок. Ним були надані суду належним чином завірені копії документів про нарахування та виплату заробітної плати працівникам у період із листопада 2019 року по липень 2020 року, включаючи й позивача, але оригінали вказаних документів, які знаходилися у бухгалтера ОСОБА_3 , на початку березня 2022 року були бухгалтером втрачені при терміновому виїзді за межі України у зв`язку з обстрілами, у тому числі і ракетними м.Житомира та всієї України внаслідок військової агресії РФ проти України. З часу виїзду за межі України та по даний час бухгалтер не повернулася до України, а її місце перебування невідоме, оскільки з нею втрачений зв`язок. Актом від 04 жовтня 2022 року підтверджені обставини, що оригінали документів по нарахуванню та виплаті працівникам ФОП ОСОБА_2 заробітної плати, в тому числі і позивачу, були втрачені, а також втрачені інші бухгалтерські документи за період до початку березня 2022 року. Вказані обставини є форс-мажорними обставинами відповідно до рішення Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року за №2024/02.0-7.1, викликані військовою агресією РФ проти України. Вважає недоречним посилання суду на ухвалу слідчого судді Черняхівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2020 року про проведення досудового розслідування за частиною першою ст.175 КК України за фактом невиплати ОСОБА_1 заробітної плати, оскільки лише вироком суду особа може бути визнана винною у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення, але обвинувальний вирок не постановлений. Наразі кримінальне провадження закрито. Між сторонами існує спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, ФОП ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю. Посилається на те, що при ухваленні рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період із 01 серпня 2020 року по 27 жовтня 2022 року в сумі 30 000 грн суд обґрунтовано прийняв до уваги карантинні обмеження з приводу КОВІД 19, які були введені Урядом України, та рекомендації Ради суддів України щодо обмеження явки в судове засідання з метою недопущення розповсюдження інфекції, а також наявність військового стану та військових дій внаслідок військової агресії 24 лютого 2022 року РФ щодо України, у період яких проводився розгляд цієї справи і фактично за який порушено питання стягнення середнього заробітку позивачем. Бухгалтерські документи при виїзді за межі України, коли наносилися ракетно-бомбові удари по Житомирській області та м. Житомиру, і ціна життя та здоров`я ставилася вище за збереження бухгалтерської документації. Суд же першої інстанції критично оцінив надані ним документи та не взяв їх до уваги, при цьому безпідставно послався на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі №904/3886/21, яке винесено за інших обставин між юридичними особами ще до військової агресії. На переконання відповідача, позивач скористався тією обставиною, що бухгалтером втрачені оригінали відомостей про нарахування та виплату йому заробітної плати, та безпідставно ще раз одержить за рішенням суду раніше виплачену заробітну плату та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідача не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі, а проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечив. Просить рішення суду першої інстанції у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, збільшивши суму середнього заробітку до 131 745,60 грн, а решту рішення залишити без змін, оскільки заробітну плату та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки він не отримував, хоча звільнений 31 липня 2020 року та розрахунок при звільнені роботодавцем не проведений.

Представник відповідача адвокат Колупаєв В.В. щодо задоволення апеляційної скарги позивача заперечив, а апеляційну скаргу відповідача підтримав у повному обсязі та просить її задовольнити, - рішення суду в задоволеній частині позову скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити за безпідставністю, оскільки роботодавець повністю провів розрахунок із позивачем при звільненні останнього та Торгово-промислова палата України своїм рішенням від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 засвідчила як фарс-мажорну обставину (обставину непереборної сили): військову агресію РФ проти України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційні скарги сторін підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах із 14 листопада 2019 року по 31 липня 2020 року, що підтверджується письмовим трудовим договором між ФОП ОСОБА_2 та працівником ОСОБА_1 від 14 листопада 2019 року, повідомленням про прийняття працівника на роботу за безстроковим трудовим договором та записами, внесеними роботодавцем до трудової книжки колишнього працівника (а.с.6,47-48). Так, наказом від 13 листопада 2019 року №6 позивач був прийнятий фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на посаду водія автотранспортних засобів, а наказом від 31 липня 2020 року №8-к ОСОБА_1 звільнений з займаної посади з 31 липня 2020 року за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.6,8). У наказі про звільнення з роботи також йдеться про обов`язок роботодавця виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 17 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.

Сторонами підстави та дата звільнення не оспорюються.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 Кодексу законів про працю України).

Строки виплати заробітної плати унормовані ст.115 КЗпП України, а ст.116 КЗпП України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час звільнення позивача, передбачала, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Довідкою про доходи, яка видана відповідачем, підтверджується, що позивачу з листопада 2019 року по липень 2020 року нараховані доходи на суму 37 248,65 грн, які включають компенсацію за 17 днів невикористаної щорічної основної відпустки (а.с.7).

За положеннями ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини першої ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста ст.81 ЦПК України). У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до закону оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються після виконання зобов`язань щодо оплати праці працівників. Отже, оплата праці має підвищену захищеність. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.

Невиплата заробітної плати не допускається. Існує лише можливість за певних обставин відтермінування виплати заробітної плати. За таких обставин, нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Йдеться про баланс між інтересами роботодавця і працівника.

Виплату нарахованої заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки відповідач доводить ксерокопіями відомостей на виплату готівки, починаючи з листопада 2019 року по липень 2020 року (а.с.105-140).

Позивач заперечує факт виплати йому відповідачем заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки і оспорює справжність його підпису у графах відомостей на виплату готівки проти його прізвища, імені та по батькові.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано витребував у відповідача оригінали відомостей на виплату готівки, але роботодавець оригінали відомостей на виплату готівки не надав, а натомість надав акт від 04 жовтня 2022 року про те, що оригінали відомостей по заробітній платі щодо працівників втрачені бухгалтером на початку березня 2022 року при виїзді за кордон України внаслідок повномасштабної війни (а.с.152).

Відповідно до змісту частини шостої ст.95 ЦПК України, якщо подано копії письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Суд першої інстанції правильно виходив із положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідно до якого відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та збереження оброблених документів несе фізична особа-підприємець із дня державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності, який зобов`язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку, та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, яке передбачає, що первинна документація повинна знаходитися у закритих шафах або сейфах.

Колегія суддів апеляційного суду також звертає увагу на ті обставини, що акт від 04 жовтня 2022 року складений через шість місяців після березня 2022 року, а не негайно, як передбачено законом; у акті не вказані посади інших членів комісії, крім ФОП ОСОБА_2 ; не зазначена інформація, за який період втрачені відомості з виплати заробітної плати; не висвітлена причина, за якої не надано пояснення бухгалтером тощо.

Із огляду на вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги копії відомостей на виплату готівки, оскільки оригінали відомостей відповідачем не надані, а позивач поставив під сумнів відповідність поданих відповідачем копій оригіналам, при цьому суд критично оцінив у сукупності із іншими доказами акт від 04 жовтня 2022 року, а тому відповідач не довів, що виплатив позивачу заробітну плату, яку нарахував за період із листопада 2019 року по липень 2020 року, у тому числі, - компенсацію за 17 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано став на захист слабшої сторони у трудових правовідносинах та відновив порушене право, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 37 248,65 грн, яка не виплачена при звільненні, оскільки невиплата заробітної плати не допускається та у разі звільнення працівника йому має бути виплачена компенсація за всі не використані ним дні щорічної основної відпустки (частина перша ст.83 КЗпП України). Доводи апеляційної скарги відповідача з цього приводу висновків суду першої інстанції не змінюють із огляду на вищевикладене та додаткового правового обґрунтування не потребують.

На день ухвалення судом першої інстанції рішення заборгованість була не виплачена, а тому мало місце триваюче правопорушення.

За приписами ст.117 КЗпП України (у редакції, яка діяла на час звернення позивача із даним позовом до суду), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У апеляційній скарзі відповідач посилається на рішення Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року за №2024/02.0-7.1, згідно з яким військова агресія РФ проти України з 24 лютого 2022 року до її офіційного закінчення є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).

Можливість застосування форс-мажору у трудових відносинах підтверджено постановою Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі №6-2159цс15.

За загальним правилом, форс-мажор є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання.

Разом із тим, сам по собі факт засвідчення Торгово-промисловою палатою України форс-мажору автоматично не звільняє роботодавця від відповідальності за порушення строків виплати всіх сум, що належать працівнику від роботодавця при звільненні.

Сукупність умов, які мають бути дотримані для звільнення від відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника: дія воєнного стану; порушення сталося внаслідок бойових дій або інших обставин непереборної сили; роботодавець вжив всіх можливих заходів для реалізації працівником права на своєчасне отримання розрахунку при звільненні.

Отже, роботодавець зобов`язаний довести, що причиною несвоєчасного розрахунку при звільненні стало ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили, або відповідачу потрібно довести, що причиною непроведення розрахунку при звільненні стала саме непереборна сила, тобто форс-мажорна обставина - військова агресія РФ проти України з 24 лютого 2022 року.

Проте, на час, коли відповідачу належало провести розрахунок із позивачем при звільненні останнього, такої фарс-мажорної обставини як воєнний стан ще не існувало, оскільки початок воєнного стану введений Указом Президента України №64/2022 лише 24 лютого 2022 року, а відповідачу належало провести із позивачем розрахунок при звільненні задовго до введення воєнного стану, тобто у 2020 році, а тому ФОП ОСОБА_2 не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, за доведеності його вини при непроведенні розрахунку при звільненні та відсутності існування на той час непереборної сили. Відповідач мав об`єктивну можливість вчасно провести із позивачем розрахунок при звільненні останнього, а також виплати заборгованість до початку воєнного стану. Отже, доводи апеляційної скарги відповідача відносно форс-мажорних обставин спростовуються обставинами цієї справи.

Розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період із 01 серпня 2020 року по дату ухвалення судом першої інстанції рішення у справі становить 131 745,60 грн.

Разом із тим, при застосуванні відповідальності за затримку розрахунку при звільненні суду належить враховувати наступні критерії: розмір простроченої заборгованості роботодавця; період затримки (прострочення) виплати заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності надані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку (131 745,60 грн) зі встановленим розміром заборгованості (37 248,65 грн), - справедливим та пропорційним є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивача сум є стягнення в порядку ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 30 000 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо помилкового застосування до спірних правовідносин висновку ВП ВС, висловленого у справі №761/9584/15-ц, безпідставні, оскільки правовідносини не є відмінними, а різними є обставини у справах, які належить оцінювати у кожній справі. Посилання у апеляційній скарзі позивача на те, що роботодавець не виплатив йому заробітну плату за дев`ять місяців і добровільно її виплачувати не збирався, він намагався мирно вирішити спір, а відповідач затягує здійснення кінцевого розрахунку, через невиплату йому заробітної плати його родина вимушена була проживати у найманих квартирах, оскільки були відсутні кошти для купівлі будівельних матеріалів для добудови власного будинку та присудженої судом суми у 30 000 грн не вистачило б навіть на покриття процентів, якби він взяв кредит у банку, спростовуються тим, що сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не має відображати дійсного розміру майнових втрат позивача та є орієнтовною оцінкою втрат, які розумно можна передбачити. Крім того, фальсифікація відповідачем відомостей про виплату готівки не доведена. Також на поведінку сторін вплинули карантинні обмеження з приводу КОВІД 19, які були введені Урядом України.

Рішення суду в частині позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати не оскаржено у апеляційному порядку жодним із скаржників, а тому суд апеляційної інстанції, виходячи із засад диспозитивності цивільного судочинства, не входить у обговорення цієї частини рішення суду, яким у задоволенні такої вимоги відмовлено за передчасністю.

Водночас суд першої інстанції правильно у мотивувальній частини рішення наголосив на тому, що відповідно до п.6 постанови Пленуму ВСУ від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначається в резолютивній частині рішення.

Разом із тим, суд першої інстанції не зазначив у резолютивній частині свого рішення про те, що присуджені до стягнення ним кошти (сума заробітної плати та сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні) вказані без утримання податків й інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, оскільки такі відрахування є обов`язком роботодавця.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, доповнюючи абзац другий резолютивної частини реченням про те, що вказані суми визначені без утримання податків та інших обов`язкових платежів. У решті рішення в частині задоволених вимог залишається без змін.

Внесені у рішення суду першої інстанції зміни не тягнуть зміни розподілу судових витрат та вирішення питання судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції. Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 28 березня 2023 року позивач звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 27 жовтня 2022 року змінити, доповнивши абзац другий резолютивної частини реченням наступного змісту: «Вказані суми визначені без утримання податків та інших обов`язкових платежів».

У решті рішення в частині задоволених вимог залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: