ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 серпня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/1195/23

Головуючий у першій інстанції - Іванюк Т. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1151/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 липня 2023 року (проголошено об 11:54, повний текст складено 17.07.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,-

У С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з останнього аліменти на її користь на утримання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно до досягнення повноліття, починаючи з дати звернення до суду.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сторони є батьками неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що у 2023 році шлюб між нею та відповідачем розірвано. На даний час вона самостійно виховує та утримує дитину, забезпечує її продуктами харчування, вітамінами, одягом, навчання, лікування, розвиток особистих здібностей, оплату комунальних послуг.

Посилаючись на норми СК України наголошувала, що при сплаті відповідачем аліментів забезпечується їх рівність при несенні обов`язку по утриманню дитини.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 липня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.03.2023 і до досягнення дитиною, ОСОБА_3 , повноліття.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що з моменту звернення до суду та по даний час ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позивачкою не проживає, донька має статус внутрішньо переміщеної особи та проживає за адресою АДРЕСА_1 разом з дідом ОСОБА_4 .

Заявник зазначає, що суд помилково встановив факт того, що позивачка витрачає кошти на утримання дочки, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження зазначеного.

Наголошує, що він не ухиляється від сплати аліментів, надає та буде надавати грошову допомогу для дитини, але не вважає, що має перераховував ці кошти саме позивачці, оскільки остання їх може витрачати на власні потреби.

Із посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22.11.2022 у справі № 188/1029/19, указує, що обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, так як вона містить лише викривлене бачення обставин відповідачем, аргументи викладені в ній вважає безпідставними.

Позивачка зазначає, що вона є військовослужбовцем та через щільний графік та небезпечну ситуацію за місцем проживання не має можливості проживати разом з донькою. З метою заходів безпеки дитини, прийняла рішення про те, щоб дитина проживала з її батьками подалі від смт. Десна.

Указує, що діє в інтересах дитини, надає кошти батькам на утримання дитини, які купують їй продукти харчування, вітаміни, одяг, ліки за необхідністю.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції, виходив з того, що неповнолітня дитина перебуває на повному матеріальному утриманні позивачки і домовленості між нею та відповідачем про способи виконання обов`язку утримувати дитину не досягнуто.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 01.08.2019 Виконавчим комітетом Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області, актовий запис № 10 (а.с. 6).

Згідно довідки від 26.04.2023 № 01-14/144, виданої Устинівським відділом з питань призначення та виплати державних соціальних допомог управління соціального захисту населення Кропивницької районної військової адміністрації, гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус внутрішньо переміщеної особи та проживає за адресою АДРЕСА_1 разом з дідом ОСОБА_4 (а.с. 32).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 від 02.05.2023, складеного Службою у справах дітей Деснянської селищної ради, за адресою АДРЕСА_2 , її сім`я складається із 5 чоловік, в тому числі доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інші члени сім`ї: ОСОБА_4 , пенсіонер; ОСОБА_5 , пенсіонер; ОСОБА_6 , пенсіонер, зареєстровані, але не проживають. На військовий стан переїхали в с. Ганно-Требинівка, Кіровоградської області. Зі слів матері, ОСОБА_1 , її донька на час військової стану разом із бабусею та дідусем виїхали в с. Ганно-Требинівка, Устинівського району, Кіровоградської області. До 3-х років донька ОСОБА_1 теж проживала в с. Ганно-Требинівка. Батьку дитини, ОСОБА_2 , ніхто не заперечує спілкуватися з донькою. 16.04.2023 ОСОБА_2 відвідував свою матір в с. Ганно-Требинівка і забирав доньку на весь день. В період військового стану, для безпечного проживання дитина перебуває за межами військового містечка. Після закінчення військового стану сім`я повернеться на постійне місце проживання за місцем реєстрації (а.с. 55-56, 67).

Із акту обстеження умов проживання, складеного Службою у справах дітей Устинівської селищної ради від 15.05.2023, вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх онука, ОСОБА_3 . Умови проживання відповідають санітарним нормам. В будинку чисто, охайно, є меблі, килимове покриття, побутова техніка. Приготовано їжу, запас продуктів харчування достатній, зокрема є фрукти, йогурти. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: окреме спальне місце, місце для навчання та проведення дозвілля. Достатньо іграшок та навчального матеріалу, який відповідає віку дитини. Малолітня забезпечена одягом та взуттям на кілька сезонів. Для дитини створені всі умови для комфортного проживання (а.с. 59-60, 68 зворот, 69 зворот).

До відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 надано копії платіжних інструкцій від 25.03.2022, 11.04.2022, 21.09.2022, 31.10.2022, 10.11.2022, 13.12.2022, 14.02.2023, 31.03.2023, 05.05.2023, 16.06.2023, 26.07.2023 на загальну суму 121 132 грн, згідно яких позивачка перераховувала кошти рахунок свого батька ОСОБА_4 (а.с. 114-124).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).

Статтею 27 Конвенції про права дитини, передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР.

Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Частини 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст. 141, 150, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом (ст. 154 СК України).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

У частині 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон, який їх регулює.

Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Тому суд першої інстанції задовольняючи позов, дійшов правильного висновку про те, що проживання дитини на даний час не з матір`ю, не звільняє відповідача від утримання своєї дитини.

З матеріалів справи слідує, що позивачка є військовослужбовцем та проживає у військовому містечку ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою заходів безпеки вимушена тимчасово відвезти дитину у безпечне місце до своїх батьків. А тому доводи апеляційної скарги того, що дитина не проживає з матір`ю не заслуговують на увагу, так як головну роль відіграє безпека дитини.

Крім того необхідно зазначити, що між сторонами відсутній спір про місце проживання дитини, а відтак суд першої інстанції правильно констатував, що оскільки після розлучення дитина залишилася з матір`ю, то саме вона і має право на отримання аліментів на дитину.

Посилання апеляційної скарги на відсутність доказів утримання дитини саме позивачкою спростовуються матеріалами справи.

Так, малолітня ОСОБА_3 наразі проживає разом з дідом ОСОБА_8 , батьком позивачки, що підтверджується копією довідки від 26.04.2023 № 01-14/144, виданої Устинівським відділом з питань призначення та виплати державних соціальних допомог управління соціального захисту населення Кропивницької районної військової адміністрації. З наданих до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 копій платіжних інструкцій від 25.03.2022, 11.04.2022, 21.09.2022, 31.10.2022, 10.11.2022, 13.12.2022, 14.02.2023, 31.03.2023, 05.05.2023, 16.06.2023, 26.07.2023 слідує, що нею регулярно перераховувались кошти батьку ОСОБА_8 на загальну суму 121 132 грн з метою надання утримання дочки.

Апеляційний суд вважає хибним посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22.11.2022 у справі № 188/1029/19, оскільки обставини у цій справі та у справі, що наразі переглядається, не є тотожними.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування або зміни рішення суду відсутні, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 липня 2023 року - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко