Провадження № 2/161/338/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Крупінської С.С.,

за участю секретаря судових засідань Лесько Б.Я.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про накладення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцю в натурі, -

ВС Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про накладення стягнення на майно, яке було передано спадкоємцеві у натурі, Позовні вимоги мотивувала тим, що внаслідок смерті її рідного брата ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина. До складу спадщини входить: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 54,6 кв.м., а також боргові зобов`язання спадкодавця розписка позичальника ОСОБА_5 від 03.01.2018 року про передачу йому ОСОБА_1 грошових коштів. Вказаною розпискою підтверджується факт отримання 03.01.2018 року ОСОБА_5 від позивача в борг на строк до 03.01.2021 року грошових коштів для сплати внеску ОК «ЖБК «АТЛАНТ 1» за новозбудовану квартиру АДРЕСА_1 , а саме: 10 000 (десяти тисяч) доларів США, 1 000 (однієї тисячі) євро та 70 000,00 грн. (сімдесяти тисяч) гривень 00 копійок, що за офіційним курсом іноземних валют станом на 03.01.2018 року становило 384 167,00 грн. (триста вісімдесят чотири тисячі сто шістдесят сім) гривень 00 копійок.

Відповідач ОСОБА_4 прийняв спадщину, подавши відповідну заяву до Першої Луцької державної нотаріальної контори (матеріали спадкової справи №117/2020, заведеної 10.03.2020 року, номер у спадковому реєстрі 65648120). Відповідно, позивачем протягом шести місяців від дня відкриття спадщини через нотаріуса за місцем відкриття спадщини та безпосередньо спадкоємцю ОСОБА_4 , позивач пред`явила вимогу про повернення боргу спадкодавця. Однак, відповідач ОСОБА_4 , прийнявши спадщину, відмовив задовільнити вимогу позивача ОСОБА_1 про повернення боргу шляхом одноразового платежу в сумі 384 167 грн.

На підставі наведеного, керуючись вимогами абзацу 2 частини 2 статті 1282 ЦК України, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд у рахунок погашення боргу спадкодавця ОСОБА_5 10000 (десять тисяч) доларів США, 1000 (одна тисяча) євро та 70000 (сімдесят тисяч) гривень за договором позики від 03.01.2018 року звернути стягнення на її користь на спадкове майно в межах його вартості квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,6 кв.м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, яка прийнята спадкоємцем за законом ОСОБА_4 . Крім того, позивач просила стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, а також витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 03.09.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 25.02.2021 року здійснено перехід розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 21.04.2021 року зупинено провадження по справі до вирішення справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.07.2022 року визнано недійсним договір позики від 03.01.2018 року, оформлений у вигляді розписки, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Постановою Волинського апеляційного суду від 29.09.2022 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.07.2022 року скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовлено в зв`язку з обранням ефективного способу захисту своїх прав.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 04.11.2022 року відновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про накладення стягнення на майно, яке було передано спадкоємцеві в натурі та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Суду пояснили, що померлий ОСОБА_5 на момент придбання вищезазначеної квартири не мав своїх заощаджень та не міг мати, оскільки з 30.07.2014 року був звільнений на пенсію і отримував пенсію в розмірі близько 3 600,00 грн. щомісячно, з 22.05.2017 року і до дня смерті він працював на ПП «Скорпіон Пульт», де отримував заробітну плату, розмір якої був незначний, в 2016 році лише декілька раз їздив на заробітки до Республіка Польща, відповідно не заробив кошти для придбання квартири. А сім`я ОСОБА_1 тривалий час займається веденням особистого селянського господарства та отримує доходи від продажу м`яса та молока великої рогатої худоби, відповідно мала можливість надати позику для батька відповідача вищезазначену суму коштів. Крім того представник позивача наголошувала на тому, що обставини, пов`язані із позикою можуть бути підтверджені показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а також самою ОСОБА_1 , допитаною в якості свідка.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечила, подавши відзив на позовну заяву, в якому вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно, 26 лютого 2020 року після його смерті відкрилася спадщина. Звернувшись із заявою про прийняття спадщини до Першої луцької державної нотаріальної контори, він прийняв спадщину, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 54,6 кв.м., яку спадкодавець придбав відповідно до договору №58.01.1.92 від 19 березня 2017 року. На момент оформлення права власності на вказану квартиру, ОСОБА_5 офіційно працював на посаді начальника охорони у Приватному підприємстві «Скорпіон пульт», а також отримував пенсію за вислугу років, в зв`язку з чим мав постійний дохід і відповідно власні заощадження. Крім того, займався сільським господарством, від реалізації продуктів якого, також отримував дохід. Враховуючи наведені обставини, відповідач вважає, що у його батька було достатньо власних коштів на придбання однокімнатної квартири. При житті ОСОБА_5 ніколи не повідомляв його про оформлення розписки від 03 січня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 про отримання від неї до 3 січня 2021 року грошових коштів в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, 1 000 (одна тисяча) євро та 70 000 (сімдесят тисяч) гривень, а також враховуючи той факт, що підпис проставлений у розписці від імені ОСОБА_5 не схожий на його підпис, проставлений ним же у паспорті та інших документах, та почерк, яким у розписці написано « ОСОБА_5 » також відрізняється від почерку його батька, відповідач вважає, що батько не надавав розписку 03 січня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 .

В процесі розгляду справи представник відповідача наголосила суду що у поданій до Волинського апеляційного суду апеляційній скарзі на рішення Луцького міськрайонного суду у справі №161/5212/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, однією із підстав скасування рішення суду першої інстанції було зазначено те, що оспорюваний договір позики, оформлений 03.01.2018 року у вигляді розписки, є неукладений. Вважає, що позивач ОСОБА_1 визнала той факт, що розписка від 03.01.2018 року є неукладеною, оскільки вона не була підписана самим позичальником ОСОБА_5 . За таких обставин просили відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, опитаних свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , дослідивши письмові докази по справі суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається із свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 23.07.2020 р., ІНФОРМАЦІЯ_2 помер рідний брат позивача ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 54,6 кв.м., а також боргові зобов`язання спадкодавця розписка позичальника ОСОБА_5 від 03.01.2018 року про передачу йому ОСОБА_1 грошових коштів. Згідно даної розписки ОСОБА_5 підтверджує, що отримує від позивача в борг на строк до 03.01.2021 року грошові кошти для сплати внеску ОК «ЖБК «АТЛАНТ 1» за новозбудовану квартиру АДРЕСА_1 , а саме: 10 000 (десяти тисяч) доларів США, 1 000 (однієї тисячі) євро та 70 000,00 грн. (сімдесяти тисяч) гривень 00 копійок, що за офіційним курсом іноземних валют станом на 03.01.2018 року становило 384 167,00 грн. (триста вісімдесят чотири тисячі сто шістдесят сім) гривень 00 копійок.

Наявний у матеріалах справи та оглянутий судом висновок експерта №СЕ-19/103-22/2326-ПЧ від 17.05.2022 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_5 після друкованого запису «Розписка написана мною ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 » Розписки ОСОБА_5 від 03 січня 2018 року виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою, з наслідуванням підпису ОСОБА_5 . Рукописний запис « ОСОБА_5 » Розписки ОСОБА_5 від 03 січня 2018 року виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.06.2020 р. у справі №145/2047/16-ц, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Отже, відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавство може пов`язувати з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення, - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229 - 233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц зроблено висновок про те, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. У випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 638/5333/19 (ЄДРСРУ № 109211277) зазначено, що: «Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Згідно з частиною першою цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини».

Окрім цього, 09 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 924/1096/17 (ЄДРСРУ № 77044237) вказав, що договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення.

Враховуючи наведене, відсутність у борговій розписці підпису позичальника, як невід`ємного елементу письмової форми договору, який підтверджує наміри та волевиявлення учасників правочину, дає підстави для висновку про недоведеність: 1) як укладення договору позики, так і 2) виконання договору позики, а отже, й 3) обов`язку позивальника щодо повернення грошових коштів.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 756/14871/20, провадження № 61-5726св22 (ЄДРСРУ № 111078314).

Дослідивши висновок експерта №СЕ-19/103-22/2326-ПЧ від 17.05.2022 року, а також розписку від 03.01.2018 року, з врахуванням вищезазначених норм, суд прийшов до висновку, що договір позики, оформлений у вигляді розписки від 03.01.2018 року є таким, що неукладений, а відповідно обов`язок по поверненню коштів в розмірі 10 000 (десяти тисяч) доларів США, 1 000 (однієї тисячі) євро та 70 000,00 грн. (сімдесяти тисяч) гривень 00 копійок, як в самого позичальника, так і в його спадкоємців, відсутній.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Враховуючи вищенаведене, суд визнає розписку від 03.01.2018 року недопустимим доказом. А інших, належних та допустимих доказів, які б беззастережно доводили б факт отримання спадкодавцем ОСОБА_5 від позивача ОСОБА_1 коштів в борг, позивачем надано не було.

Так як у відповідності до вимог ст.1047 ЦК України договір позики на суму зазначені позивачем укладається у письмовій формі, а вказаний договір за рішенням Волинського апеляційного суду від 29.09.2022 року не був укладений, то посилання на покази свідків є недоречним.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 78, 81, 141, 263-265, 279, 354 ЦПК України, ст.ст. 203, 205, 207, 215, 229 233, 1047 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про накладення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцю в натурі - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Сторонами по справі є: позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП- невідомо, адреса: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення буде виготовлено 16 червня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області С.С.Крупінська