Справа № 466/5349/22
Провадження № 2/466/475/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2023 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Ковальчук О.І.

секретаря Коновал Х.В.

справа №466/5349/22

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення

в с т а н о в и в:

22.07.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового приміщення, а саме з квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що у 2008 році позивач із м. Коломиї Івано-Франківської області, де народився та проживав, прибув у м. Львів, де влаштувався на роботу у ТОВ «ЮК» Срібне Сяйво» по АДРЕСА_2 менеджером з продажу. Робота полягає в обслуговані клієнтів у м. Львові, їздити із місця праці до місця проживання з м. Львова до м. Коломиї було неможливо, оскільки віддаль між містами близько 250 км. Таким чином, будучи заручником обставин, позивач на той час змушений орендувати житло у сторонніх осіб. Будь-якої матеріальної допомоги ані від рідних, ані від третіх осіб позивач не отримував.

З 25 липня 2014 року позивач уклав договір із ТзОВ «Галіція Апартментс», згідно якого здійснював інвестиційні вклади у своє майбутнє житло.

16 березня 2016 року на підставі договору про участь у фонді фінансування будівництва об`єкта інвестування з наступним актом приймання передачі об`єкту інвестування у ТзОВ «Галіція Апартментс», приватний нотаріус Юріяк Михайло Іванович ухвалив рішення про державну реєстрацію житлового приміщення (квартира АДРЕСА_1 ) за позивачем.

28 травня 2016 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб. Сторони з 2016 року фактично проживали разом у квартирі АДРЕСА_1 .

В 2016 році позивач як чоловік відповідачки надав згоду на її реєстрацію місця проживання у житловому приміщення по АДРЕСА_3 .

06 липня 2016 року відповідачка у АДРЕСА_3 зареєструвала своє фактичне місце проживання.

Цим житловим приміщенням відповідачка користується по нинішній час.

Проте зазначає, що до реєстрації місця проживання відповідачки передувала розмова позивача з ОСОБА_3 , яка є мамою відповідачки. Відповідачка на час розмови була зареєстрована разом із мамою у чотирикімнатній квартирі у АДРЕСА_4 . ОСОБА_3 хотіла оформити субсидії щодо комунальних послуг на своє житло, а тому попросила дати згоду на перереєстрацію відповідачки у житлі позивача, на що він звісно погодився. Таким чином мета перереєстрації місця проживання відповідачки фактично зумовлена грошовими коштами, які у свою чергу могли заощадити батьки відповідачки не сплачуючи в повному обсязі комунальні послуги.

Сімейне життя між сторонами не склалося, вони сварилися, а тому позивач 01 вересня 2021 року змушений був виселитись самостійно із житлового приміщення по АДРЕСА_3 . По нинішній час позивач не має сталого місця проживання у м. Львові та вимушений перебувати у свого товариша ОСОБА_4 у АДРЕСА_5 .

30 червня 2022 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано (Справа №466/2113/22). При цьому, спільних дітей та спільно нажитого майна у подружжя не було.

В даний час позивач проживає та веде спільне господарство із своєю нареченою ОСОБА_5 . Має намір укласти із нею шлюб та вселитись з нею у свою квартиру що у АДРЕСА_3 . Крім того зазначає, що ОСОБА_5 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_6 та у м. Львові свого житла також не має.

Так, відповідачка проживає у житлі належному на праві власності позивачу та добровільно виселитись не бажає. Відповідно позивач не в змозі мирно володіти своїм майном, вважає що відповідачка у зв`язку із припиненням сімейних відносин втратила право на користування квартирою. При цьому вселення позивача разом із своєю нареченою в однокімнатну квартиру, де проживає відповідачка (колишня дружина) очевидно буде суперечити моральним засадам суспільства.

Поруч з тим позивач зазначає, що до цих пір несе витрати щодо комунальних послуг на спірну квартиру.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунень порушень свого права в будь-який час.

У даній справі припинення права користування відповідачки спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст.8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки. Таким чином відповідачка не є членом сім`ї позивача, інтереси позивача порушені, оскільки у м. Львові він не має постійного місця проживання, окрім квартири по АДРЕСА_7 . В цілому право позивача як власника порушено. Його інтереси перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якої припинилися правові підстави користуватися чужим майном та яка забезпечена іншим житлом по АДРЕСА_4 . У м. Львові, тобто у своїх батьків. При цьому, на відміну від позивача, відповідачка як донька має змогу туди повернутись та й надалі перебувати в межах м. Львова.

Відтак, позивач вказує, що змушений просити надати оцінку збалансованості інтересів позивача як власника житла у м. Львові, його тривалого та постійного місця праці у м. Львові, бажання у майбутньому створити сім ю, відсутності у нього та його нареченої житла, відсутності будь -якої матеріальної допомоги з боку третіх осіб. У відповідачки є реальна можливості повернутися у житло до своїх батьків, де вона й жила до укладення шлюбу. У свою чергу, відповідачка в спірну квартиру нічого не вкладала, до вселення проживала із своїми батьками та відповідно не має і не може мати тривалого зв`язку із спірною квартирою як із житлом.

Таким чином, у цій справі інтереси позивача, як власника житла та право на користування цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користуватися чужим майном, та яка за доводами позивача забезпечена житлом у своїх батьків.

Отже, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи наведене, просить позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на вказані в позовній заяві обставини. В останні судові засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд розглядати справу у його відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов заперечила, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просила у задоволенні позову відмовити.

В останнє судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про завершення розгляду справи без її участі.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.06.2016 року, квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору про участь у фонді фінансування будівництва від 25.07.2014 року, на праві приватної власності з 16.03.2016 року належить позивачу ОСОБА_1 (а.с.8).

28.05.2016 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №926. У шлюбі дітей немає.

У відповідності до довідки з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію, виданої 11.07.2022 року ШРА ЛМР, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована з 06.07.2016 року відповідач ОСОБА_2 (а.с.9).

Згідно витягу з Реєстру Територіальної громади від 22.08.2022 року, позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 (а.с.36, 53).

Так, з пояснень позивача встановлено, що через сімейні конфлікти з ОСОБА_2 він був змушений виселитись з власної квартири АДРЕСА_1 , а відповідач залишилась проживати у вказаній квартирі. Фактично позивач проживав у товариша ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_5 з 01.03.2022 року, що підтверджується письмовим поясненням ОСОБА_4 (а.с.10).

Незважаючи на те, що позивач не проживав у квартирі АДРЕСА_1 , однак він продовжував сплачувати одноособово комунальні послуги, що підтверджується Виписками по рахунку ОСОБА_1 в АТ «КБ «ПриватБанк» (а.с.26-31).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30.06.2022 року, розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 28.05.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис №926 (а.с.25).

Крім того, судом встановлено, що 14.10.2022 року позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 14.10.2022 року (а.с.52).

З протоколу №1845 скринінгового ультразвукового дослідження 10-14 тижнів вагітності, виданого ВП «Пологовий клінічний будинок №1 м. Львова» вбачається, що дружина позивача ОСОБА_6 перебуває в стані вагітності 8 тижнів.

З пояснень позивача також вбачається, що ні позивач ОСОБА_1 , ні його нова дружина ОСОБА_6 не мають у власності іншого житла, крім квартири АДРЕСА_1 , яка придбана позивачем до шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ч. 1 ст.391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із Постановою ВСУ від 16.11.2016 р у справі №6-709цс16, згідно з положеннями ст.391 ЦК України, лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

При цьому судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 придбана позивачем до реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , остання не є власником спірної квартири та в добровільному порядку не бажає виселитись з вказаного житла.

Відповідно до частини першої ст. 383 ЦПК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що: «статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».

Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.07.2022 року, батькам відповідача належить квартира АДРЕСА_9 (а.с.13).

Виселенням відповідача дійсно буде допущено втручання у його житлові права, проте вказане втручання переслідує законну мету, відбувається на підставі закону і з урахуванням всіх встановлених у справі обставин. У даній справі суд вважає, що при вжитті заходів у вигляді виселення дотримано баланс інтересів сторін і не створено надмірний тягар для ОСОБА_2 , оскільки її батькам належить на праві власності житло в тому ж регіоні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що реєстрація і проживання відповідача ОСОБА_2 у квартирі позивача створює йому перешкоди у здійсненні правомочностей власника майна, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно дост.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

У відповідності до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно п.26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже відповідач не є власником спірної квартири, а тому має бути виселеним, оскільки власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає розмір судових витрат.

У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягає стягненню в користь позивача 1915,00 гривень судового збору.

Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,141,263,265,267, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового приміщення, а саме з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1915,00 (одна тисяча дев`ятсот п`ятнадцять) гривень.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_8 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 27 березня 2023 року.

Суддя О. І. Ковальчук