Провадження № 2/742/197/23
Єдиний унікальний № 742/3375/22
13 березня 2023 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:
головуючої - судді Короткої А.О.,
при секретарі судового засідання - Богуш Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності,-
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ їй в натурі у власність 1/2 частини житлового будинку з належною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 є власником іншої частини житлового будинку з належною частиною надвірних будівель.
Оскільки будинок перебуває у спільній частковій власності, то співвласники не можуть окремо один від одного реалізувати свої права на належні їм частки в будинку.
У судове засідання позивачка не з`явилася, проте завчасно подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, а розгляд справи провести за її відсутності (а.п.56).
Відповідач також не з`явився в судове засідання, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, а також не надав заперечень щодо суті позову і не повідомив про поважність причини неявки в судове засідання. У зв`язку з цим суд, керуючись ст.280 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до копії договору довічного утримання (догляду) від 14.01.2014 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 (а.п.8-9), що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.п.10) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (а.п.11).
З копії довідки №1944 від 10.09.2020 року, виданої КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що складає частину будинку, зареєстровано за ОСОБА_3 . Право власності частину будинку зареєстровано за ОСОБА_2 (а.п.7).
Відповідно до звіту №054/10/022 про оцінку об`єкта житлової нерухомості двокімнатної квартири загальною площею 64,5 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість зазначеної квартири становить 288817,00 грн (а.п.12-38).
Згідно з копією висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна №2325 від 08.11.2021 року за технічними показниками квартира АДРЕСА_4 , та складає 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, є відокремленою, має окремий вихід і може бути виділена в натурі (а.п.39).
Наявність спірної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується копією технічного паспорта (а.п.40-44).
Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Згідно з ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Частинами 1, 2 ст.364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 3 пункту 7 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. №1141 типами об`єкта нерухомого майна є: земельна ділянка; житловий будинок: будівля; споруда; квартира: житлове приміщення; нежитлове приміщення; об`єкт незавершеного будівництва; інший.
Таким чином, квартира та житловий будинок - це різні типи об`єкта нерухомого майна.
Цивільне законодавство по-різному визначає правовий статус даних типів об`єктів нерухомого майна. Зокрема, відповідно до ст.382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
У той час як згідно зі ст.380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Окремо цивільним законодавством виділяється поняття садиби, яка визначається як земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями (ст.381 ЦК України).
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК України.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З врахуванням наведеного, суд вважає, що об`єктом права власності позивачки є саме квартира, що підтверджується зокрема копією договору довічного утримання (догляду) від 14.01.2014 року, згідно з яким ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 , як індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, тому в задоволенні позову про її виділ у натурі необхідно відмовити.
На підставі ст.317, 319, 356, 358, 364, 380-382 ЦК України,керуючись ст.2, 12, 13, 76-81, 89, 247, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354-355 ЦПК України,-
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ) про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23.03.2023 року.
Позивач, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя Анна КОРОТКА