Житомирський апеляційний суд
Категорія 36 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Трояновської Г.С.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №295/11943/21 за позовом Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Ткачук Таміла Андріївна

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Семенцової Л.М.

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року Комунальне підприємство «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради (далі - КП «Житомиртеплокомуненерго») звернулось до суду з вказаним позовом, у якому просило стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за спожиті послуги централізованого опалення в сумі 23192,07 грн. На обґрунтування позовних вимог послалось на те, що відповідачі, будучи співвласниками квартири АДРЕСА_1 , неналежним чином виконують зобов`язання щодо сплати коштів за отриману теплову енергію за період з 01.03.2015 по 01.09.2021, у зв`язку з чим і виникла вищевказана заборгованість.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06 квітня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «Житомиртеплокомуненерго» 20570,67 грн. заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та судовий збір в розмірі 1135,00 грн. з кожного відповідача.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Ткачук Т.А., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначила, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам, які свідчать про надання позивачем послуг теплопостачання неналежної якості, про що свідчить акт про відключення опалення від 02.02.2001 року, в якому зазначена середня температура в квартирі в опалювальний період +13 градусів. Крім того, відповідач зверталась до позивача з проханням відключити її квартиру від мережі ЦО та ГВП через неотримання послуг, про що зазначено в листі КП «Житомиртеплокомуненерго» від 05.04.2015 № 2051/3, однак позивач відмовив у даному проханні, пояснивши це відсутністю можливостей вирішити дане питання. Отже позивачу було відомо про неналежне виконання ним умов договору за послуги теплопостачання, але останній продовжував здійснювати нарахування за тепло за відсутності належної якості послуг. Також вважає, що позивачем необґрунтовано була заявлена вимога про стягнення заборгованості поза межами трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.

Представник КП «Житомиртеплокомуненерго» проти доводів апеляційної скарги заперечив, надіславши відзив, у якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 квітня 2023 року залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Зазначає, що між позивачем та відповідачами існують договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого теплопостачання на підставі відкритого рахунку та Договору про надання послуг з централізованого опалення від 17 жовтня 2012 року. Пунктом 9.1 вказаного Договору визначено, що строк позовної давності за даним договором становить 5 років, а тому позовна заява подана у встановлений ст.257 ЦК України строк.

Крім того, відповідачі із заявами про припинення договірних відносин до КП «Житомиртеплокомуненерго» в період із 2015 року по 2021 рік не зверталися. В акті про відключення опалення від 02.02.2001, на який посилається відповідач, вказано про наявність опалювального приладу в великій кімнаті квартири та його справну роботу. Також в даному акті рекомендовано квартиронаймачу відновити несправні опалювальні прилади в міжопалювальний період.

Представник позивача звертає увагу, що єдиною підставою для припинення нарахувань за послуги централізованого опалення є рішення органу місцевого самоврядування та затверджений акт про відключення централізованого опалення, складений за участю представника виконавця послуг з обслуговування внутрішньо будинкових систем теплопостачання. Відповідно до доданих до справи документів, відповідачем не надано рішення-дозвіл органу місцевого самоврядування та затвердженого комісією акта про відключення квартири від мережі централізованого опалення, тобто процедуру відключення не дотримано, а тому вважати квартиру відключеною від наданих послуг передчасно. Фактично із поданих відповідачем документів, вбачається, що квартира є самовільно відключеною.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існують зобов`язальні відносини, свої обов`язки відповідачі належним чином не виконували, у зв`язку із чим виникла заборгованість за користування послугами з централізованого опалення, яка підлягає стягненню на користь позивача в межах строку позовної давності передбаченої договором.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної сумісної власності (а.с.3,4).

Комунальне підприємство «Житомиртеплокомуненерго» в місті Житомирі здійснює послуги по теплопостачанню.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII, Закону України «Про теплопостачання» 02 червня 2005 року №2633-IV та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (із змінами) (далі - Правила).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезенням побутових відходів у порядку встановленому законодавством.

Відповідно до частини 7 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV, ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (який втратив чинність 01 травня 2019 року) споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (який втратив чинність 01 травня 2019 року) обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Подібні за змістом норми закріплено у пункті 1 частини першої, пункті 5 частини другої статті 7 чинної редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII.

Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.

Пунктом 18 Правил передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень ст. 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2 , оплату яких остання не здійснювала із 01 березня 2015 року по 01 вересня 2016 року, що призвело до утворення заборгованості, що підтверджується розрахунками заборгованості. Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення.

Також колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача на відсутність підстав для стягнення заборгованості через те, що належна їй квартира відключена від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення, оскільки в ній відсутні опалювальні прилади виходячи з наступного.

Згідно пунктів 12, 13 ч. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право у встановленому законодавством порядку відключитися від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води; розірвати договір про надання комунальної послуги, попередивши про це виконавця відповідної комунальної послуги не менш як за два місяці до дати розірвання договору, за умови допуску виконавця для здійснення технічного припинення надання відповідної послуги. Це право не поширюється на договір про постачання теплової енергії, укладений зі споживачами у багатоквартирному будинку, крім випадку розірвання такого договору колективним споживачем.

Питання відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води врегульоване Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року (далі Правила) та Порядком відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 26.07.2019 року № 169 (далі Порядок).

Пунктом 25 Правил визначено, що відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мережі забороняється.

Відповідно до п.3 розділу 3 Порядку для відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП власник квартири чи нежитлового приміщення багатоквартирного будинку звертається до органу місцевого самоврядування з письмовою заявою в довільній формі із зазначенням причини відокремлення (відключення) та подає інформацію про намір влаштування системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) такої квартири чи нежитлового приміщення. Заява про відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від ЦО та ГВП передається на розгляд Комісії.

Згідно п. 6 розділу 3 Порядку комісія надає заявникові рекомендації щодо можливих варіантів влаштування системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні та щодо збору вихідних даних і технічних умов для виготовлення відповідної проектної документації. Витяг із протоколу Комісії з результатами розгляду звернення надається заявникові протягом десяти робочих днів.

Для відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення власник забезпечує розроблення проекту відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП, який виготовляється відповідно до державних будівельних норм і правил та має забезпечити ізоляцію транзитних стояків, а також, у разі потреби, перенесення транзитних стояків.

Пунктом 7 Розділу 3 Порядку визначено, що за потреби, власник забезпечує виготовлення проекту встановлення системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні, виготовленого відповідно до державних будівельних норм і правил.

Виконання робіт із відокремлення (відключення) квартири від ЦО та ГВП регламентовано пунктом 9 розділу 3 Порядку.

Відповідно до п. 13 Розділу 3 Порядку після завершення робіт із відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП складається акт про відокремлення (відключення) квартири/нежитлового приміщення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води.

Такий акт підписується присутніми під час відокремлення (відключення) власником квартири чи нежитлового приміщення і представником виконавця комунальної послуги з постачання теплової енергії, представником виконавця комунальної послуги з постачання гарячої води, представником виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, представником виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води, а також іншим суб`єктом господарювання у разі залучення його власником для виконання робіт з відокремлення (відключення) відповідно до пункту 9 цього розділу.

Отже, єдиною підставою для припинення нарахувань за послуги централізованого опалення є рішення органу місцевого самоврядування та затверджений акт про відключення централізованого опалення складений за участю представника виконавця послуг.

Оскільки ОСОБА_1 не виконала вимог Порядку щодо відключення споживачів від системи централізованого опалення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач здійснила від`єднання від мереж централізованого опалення самовільно та не дотрималася вимог щодо складання та затвердження акту про відключення її квартири від мереж централізованого опалення, а тому вказані обставини не звільняють її від обов`язку сплачувати кошти за надані позивачем послуги.

Також суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги акт відключення опалення від 02.02.2001 року, в якому зазначено про відсутність опалювальних приладів (батарей) в спальній кімнаті та на кухні, а також наявність опалювального приладу у великій кімнаті квартири АДРЕСА_1 (а.с.53), та акт про відсутність опалювальних приладів від 30.11.2022 року (а.с.76), оскільки вони не відповідають наведеним вище вимогами, які передбачені Порядком та Правилами.

Посилання відповідача на пропущення позивачем строків позовної давності звернення до суду з відповідним позовом щодо стягнення заборгованості є необґрунтованими виходячи з наступного.

Згідно з положеннями статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 9.1 Договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води за особовим рахунком № НОМЕР_1 від 17.10.2012 року, укладений між ОСОБА_1 та КП «Житомиртеплокомуненерго» визначено, що строк позовної давності за даним договором становить 5 років.

Судом встановлено, що позовна заява про стягнення заборгованості, яка утворилась за період 01 березня 2015 року по 01 вересня 2021 року, подана 13 вересня 2021 року.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки сторонами при укладенні договору строк позовної давності був збільшений до 5 років за домовленістю сторін.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 13 вересня 2016 року по 01 вересня 2021 року, яка становить 20570,67 грн, відповідно до наданого позивачем розрахунку, який відповідачем не спростований.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Ткачук Таміла Андріївна залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 квітня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді