Справа № 369/1988/22
Провадження №4-с/369/17/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Світлак Ю. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу № 369/1988/22 за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби, особа, рішення та бездіяльність якої оскаржується: Департамент державної виконавчої служби, особа, яка ухвалила рішення: Заступник начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Селезньов М.О., стягувач: Публічне акціонерне товариство «Фолькс БАНК»,

ВСТАНОВИВ:

03 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії Заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Селезньова М.О.

Обґрунтовуючи доводи скарги, посилається на те, що 24 вересня 2015 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Селезньовим М.О. було прийнято постанову про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні № 31206332. В пункті 2 цієї постанови було зазначено, що у зв`язку з поверненням виконавчого документа підлягають припиненню арешт майна боржника та скасуванню інші заходи примусового виконання рішень.

Заявник зазначає, що станом на час подання цієї скарги державним виконавцем не зареєстровано припинення обтяження майна.

Заявник вважає, що на підставі Закону України «Про виконавче провадження» в редакції після 13 грудня 2015 року державний виконавець уповноважений здійснювати реєстрацію обтяжень, накладених під час примусового виконання рішення.

Заявник переконаний, що приймаючи постанову про повернення виконавчого документа, державний виконавець зобов`язаний скасувати всі заходи щодо виконання рішення та зареєструвати припинення обтяжень, в тому числі рухомого майна.

02 листопада 2021 року скаржником було подано до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби заяву про припинення арешту рухомого та нерухомого майна. Відповіді адресатом надано не було станом на час подання цієї скарги.

Скаржник вважає, що така бездіяльність заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Селезньова М.О. суперечить вимогам закону, в зв`язку з чим просить суд:

1.припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2011 року у справі № 2-1606/2010 (ВП № 31206332);

2.зобов`язати Департамент державної виконавчої служби Відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України або будь-якого уповноваженого реєстратора, уповноваженого вчиняти реєстраційні дії, припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2011 року у справі № 2-1606/2010 (ВП № 31206332), щодо обтяження рухомого і нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , в Реєстрі обтяжень рухомого майна та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зареєстрованих згідно з постановами державного виконавця у виконавчому провадженні № 31206332.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду.

У серпні 2022 року судом отримано відзив Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому посилається на те, що скаржником був пропущений строк для звернення зі скаргою. Крім того, зазначає, що матеріали виконавчого провадження № 31206332 знищено у зв`язку з закінченням строків його зберігання, отже питання про зняття арешту з майна може бути вирішене у судовому порядку. Щодо вимоги про зобов`язання державного виконавця винити певні дії заступник начальника вказує, що суд не уповноважений зобов`язувати державного виконавця до вчинення таких дій, які згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» можуть вчинятися лише державним виконавцем чи іншою посадовою особою державної виконавчої служби.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги заяви підтримує у повному обсязі.

Заступник начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Селезньов М.О. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

Представник стягувача ПАТ «Фолькс Банк» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи представника позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стосовно строку на звернення з вказано скаргою слід зазначити таке.

Відповідно до вимог статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Щодо дотримання строку на звернення зі скаргою на дії державного виконавця, ОСОБА_1 зазначає, що 02 листопада 2021 року звернувся з заявою до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби про припинення арештів згідно з постановою державного виконавця в виконавчому провадженні № 31206332. Внаслідок ненадання відповіді органом державної влади щодо вимог поданої заяви ОСОБА_1 звернувся з відповідною скаргою в судовому порядку.

Доказів надання відповіді на звернення ОСОБА_1 . Департаментом примусового виконання рішень до суду надано не було, внаслідок чого відсутні підстави стверджувати про початок відліку строку на звернення зі скаргою на дії державної виконавчої служби, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушене її право, а отже суд дійшов висновку про те, що строк на звернення зі скаргою на дії державного виконавця не пропущений.

Суд також надає оцінку доводам Департаменту примусового виконання рішень з приводу того, що ОСОБА_1 був обізнаний про стан належного йому майна та наявність обмежень станом на час закінчення виконавчого провадження - 24 вересня 2015 року, проте такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки боржник, отримуючи постанову державного виконавця, мав легітимне очікування на вчинення дій, зазначених у постанові, в розумні строки. В той же час Департаментом примусового виконання рішень не доведено наявність суб`єктивних причин, за яких боржник міг раніше дізнатися про порушення його прав на нерухоме майно.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом статті 1, частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, в межах якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи із норм статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час прийняття постанови державним виконавцем про повернення виконавчого документа, виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).

Частинами першою та другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа до органу, який його видав, передбачено, що разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15.

З копії постанови державного виконавця від 24 вересня 2015 року (ВП № 31206332) вбачається, що виконавчий лист у справі № 2-1606/2010, виданий 11 березня 2011 року Києво-Святошинським районним судом Київської області, на підставі вимог статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» був повернутий до органу, який його видав, оскільки ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 серпня 2015 року було відкрито апеляційне провадження на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 лютого 2011 року. Резолютивна частина вказаної постанови містить вказівку на припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення.

Вищенаведене дає підстави для висновку, що державним виконавцем було виконано вимогу закону щодо скасування арешту майна боржника та інших заходів примусового виконання судового рішення.

Суд наголошує на тому, що боржник у спірних правовідносинах позбавлений іншого способу захисту свого права на мирне володіння майном, аніж оскарження дій виконавця щодо незняття арешту із належного йому майна.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

За таких обставин суд зобов`язаний перевірити, чи дійсно порушене право боржника шляхом невжиття державним виконавцем дій щодо зняття арешту з майна та скасування інших заходів примусового виконання рішення.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частинами четвертою-шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час прийняття постанови про повернення виконавчого документа, державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі, зокрема, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно.

Таким чином, відомості про накладення арешту вносяться державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно відомості про скасування вищевказаних заходів також відображаються у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У своїй скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність бездіяльності державного виконавця стосовно зняття арешту з його майна та припинення інших заходів примусового виконання судового рішення, водночас жодних доказів того, що вжиті державним виконавцем вищевказані заходи є чинними, скаржником до суду не надано.

У своїй заяві до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нєвєров О.М. вказав, що станом на 01 листопада 2021 року в Державному реєстрі обтяжень нерухомого та рухомого майна є чинним арешт на усе нерухоме майно ОСОБА_1 та заборона його відчуження, водночас доказів вищевказаного (відповідний витяг з реєстру тощо) скаржником до суду не надано.

Таким чином, розглянувши скаргу в межах заявлених вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що доводи скарги ОСОБА_1 є необґрунтованими, а отже у її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволені скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби, особа, рішення та бездіяльність якої оскаржується: Департамент державної виконавчої служби, особа, яка ухвалила рішення: Заступник начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Селезньов М. О., стягувач: Публічне акціонерне товариство «Фолькс БАНК».

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області або безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного тексту судового рішення.

Суддя: І. О. Фінагеєва