Справа № 621/649/22
Провадження № 2/621/97/23
РІШЕННЯ

Іменем України

22 березня 2023 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Вельможної І.В.,

секретаря судового засідання - Лацько А.В.,

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Волков А.В.,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) - адвокат Стець М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу:

- за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Служба у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, виконавчий комітет Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю;

- за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Служба у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, виконавчий комітет Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком,

в с т а н о в и в:

29.04.2022 ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, Виконавчий комітет Зміївської міської рада Чугуївського району Харківської області про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з нею.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначила, що з 12 вересня 2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дитина - ОСОБА_3 .

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 14 серпня 2020 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Позивач зазначає, що дитина зареєстрована та проживає разом з нею в будинку АДРЕСА_1 .

Вона є працездатною особою, має статус фізичної особи-підприємця, працює, належним чином виконує свої батьківські обов`язки, виховує сина, піклується про нього, повністю забезпечує та утримує дитину, піклується про фізичний та духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, забезпечує дитині належний медичний догляд та лікування.

Відповідач ОСОБА_2 , чинить перешкоди у її спілкуванні з дитиною та не має змоги забезпечити сина належним вихованням.

Враховуючи викладене, спір щодо місця проживання дитини, ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 16.05.2022 провадження у зазначеній справі відкрито та призначено підготовче засідання на 02.06.2021.

24.05.2022 до канцелярії суду від ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, Виконавчий комітет Зміївської міської рада Чугуївського району Харківської області про визначення місця проживання дитини разом із батьком.

На обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі у період з 12 вересня 2014 року по 14 серпня 2020 року, який розірвано рішенням Зміївського районного суду Харківської області. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Під час перебування у шлюбі сторони, на підставі договору оренди, проживали за адресою: АДРЕСА_2 .

На початку 2020 року ОСОБА_1 покинула сім`ю та за взаємною згодою син залишився проживати разом батьком за вищевказаною адресою.

Батько у повному обсязі забезпечував умови проживання дитини, який є учнем першого класу Харківського приватного навчально-виховного комплексу "Авторська школа Бойка" Харківської області з 31.08.2021 та матеріальні витрати на утримання сина.

Позивач за зустрічним позовом вказує на те, що син - ОСОБА_4 фактично все своє життя проживає разом з ним, вони емоційно прив`язані одне до одного, батько користується у дитини авторитетом. Будь - яких перешкод матері у спілкуватися із сином місця не мало.

Сам ОСОБА_2 офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, має у власності рухоме та нерухоме майно, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, не судимий, не має наркотичної чи алкогольної залежності.

Так, ОСОБА_1 звернулася до Служби у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області із заявою про вирішення органом опіки та піклування спору щодо своєї участі у вихованні дитини та 12.05.2022 за участі спеціаліста органу опіки, сторонами було досягнуто домовленості щодо перебування сина щотижня з 10:00 години суботи до 16:00 години неділі з матір`ю, фактично на тих же умовах, що мали місце протягом усього часу після розірвання шлюбу.

14.05.2022 в суботу він о 10-00 годині передав сина ОСОБА_1 , проте о 16-00 годині 15.05.2022 неділі, остання сина не повернула, на телефонні дзвінки не відповідала. За місцем реєстрації та проживання ОСОБА_1 відсутня.

З метою незаконного перетину кордону без згоди батька ОСОБА_1 отримала дублікат свідоцтва про народження ОСОБА_4 , достовірно знаючи про наявність оригіналу документа у позивача.

16.05.2022 ОСОБА_2 звернувся до Служби у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, де спеціалісту служби ОСОБА_1 в телефонній розмові повідомила, що за її рішенням син відтепер проживатиме разом з нею, вони з дитиною переїжджають.

Враховуючи вищевикладене, факт того, що ОСОБА_1 самостійно визначила місце проживання дитини, без його згоди, просив позовні вимоги задовольнити.

05.07.2023 до канцелярії суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Комлєва С.В. надійшов відзив на зустрічний позов, відповідно до якого представник позивача просив відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 з посиланням на те, що обставини викладені у ньому не відповідають дійсності. Так, ОСОБА_2 створено такі умови, за яких мати не мала змоги безперешкодно спілкуватися з дитиною. З початком повномасштабної збройної агресії російської федерації на території України, місто Харків є не самим безпечним для проживання і ОСОБА_1 захищаючи життя дитини прийняла рішення про вивіз сина - ОСОБА_4 за межі України до Італії. Урядом Італії надається безкоштовне лікування, навчання у середньо освітньому закладі, безкоштовне житло та грошове забезпечення у розмірі 300 євро на людину на місяць. Крім того, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець і продовжує працювати он-лайн отримуючи дохід, який дозволяє утримувати сина на достатньому рівні. Також представник позивача ОСОБА_1 вказує на те, що договір оренди житла поданий в якості доказу ОСОБА_2 нотаріально непосвідчений, а тому є нікчемним. Відповідачем за первісним позовом не надано доказів психологічної прихильності дитини до батька на що посилається останній (том 1 а.с 117-123).

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 15.08.2022 прийнято до спільного розгляду зустрічний позов, залучено до матеріалів справи копію висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини, закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті на 29.09.2022.

29.09.2022 судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача до 18.10.2022.

18.10.2022 у судовому засіданні оголошено перерву за клопотанням як представника позивача так і представника відповідача до 08.11.2022.

08.11.2022 в зв`язку з викликом свідків у судовому засіданні оголошено перерву до 28.11.2022.

28.11.2022 судове засідання не проводилося у зв`язку з відсутністю в Зміївському районному суді Харківської області електропостачання, судове засідання призначено на 21.12.2022.

21.12.2022 судове засідання не проводилося у зв`язку з відсутністю в Зміївському районному суді Харківської області електропостачання, судове засідання призначено на 17.01.2023.

17.01.2023 у судовому засіданні оголошене перерву для виклику свідків, до 27.02.2023.

27.02.2023 судовий розгляд відкладено за клопотанням учасників справи.

14.03.2023 у судовому засіданні оголошено перерву до 22.03.2023.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні, надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. Додатково вказала, що за час проживання однією сім`єю ОСОБА_2 застосовував до неї фізичне та психологічне насилля, що призвело до розірвання шлюбу. Дійсно за усною домовленістю з ОСОБА_2 після розірвання шлюбу син - ОСОБА_4 залишився проживати з батьком, а вихідні дитина проводила з нею. В подальшому відповідач почав перешкоджати їх із сином зустрічам. Після початку повномасштабної агресії та початку воєнних дій вона ініціювала питання виїзду дитини за межі Харківської області, а ОСОБА_2 зауважив, що якщо буде така потреба він сам прийме відповідне рішення. Задля захисту дитини, у травні 2022 вона одноособово прийняла рішення про виїзд за межі України та виїхала до Італії, де вони проживають на даний час. Зазначила, що дитина забезпечена усім для неї необхідним, відвідує школу та додаткові гуртки.

Представник позивача за первісним позовом адвокат Волков А.В. підтримав позицію своєї довірительки, позовні вимоги ОСОБА_1 просив задовольнити в повному обсязі вважав, що виходячи з інтересів дитини місце проживання малолітнього ОСОБА_4 повинно бути визначене з матір`ю.

Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні первісних позовних та задовольнити його зустрічний позов, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у зустрічному позові. Додатково пояснив, що за усною домовленістю з ОСОБА_1 після розлучення син проживав разом з ним п`ять днів на тиждень, а два дні проживав разом з матір`ю. Він неухильно дотримувався їх домовленості щодо часу, розподілу обов`язків у вихованні дитини, будь-яких перешкод у спілкуванні сина з матір`ю не чинив, виховував його в дусі поваги до матері, займався усіма матеріальними аспектами потреб дитини та дбав про його душевний добробут, дитина дуже прив`язана до нього як і він до неї. Вважав, що ОСОБА_1 на надано доказів того, що дитині буде краще проживати саме з нею, адже фактично с самого народження син проживав разом із ним. Крім того, з часу виїзду за межі України, ОСОБА_1 позбавила його можливості спілкуватися з сином, не повідомляє їх точне місце перебування, не дає можливості спілкуватися з сином телефоном. Вважав, що сам факт того, що він не обізнаний про місце перебування дитини, умови його проживання тощо, порушує права малолітнього. Дитина внаслідок дій матері позбавлена того, що за роки життя наповнювало його життя, друзів, батька, бабусі, вчителів.

Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним адвокат Стець М.Л. повністю підтримав позицію свого довірителя, просив задовольнити зустрічний позов в повному обсязі та відмовити в задоволенні первісних позовних вимог.

Представник третьої особи служби у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, ОСОБА_5 підтримала зустрічні позовні вимоги, зазначила що питання про визначення місця проживання дитини було винесено на розгляд комісії за результатами розгляду якого, орган опіки та піклування вважає за доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_2 . Додатково пояснила, що з батьками були проведені бесіди за результатами яких встановлено, що дитина більш прихильна до батька, так як тривалий час проживала разом із ним, чого мати не спростовувала. Батько створював умови для спілкуватися сина з матір`ю, але дитина не завжди виявляла таке бажання. Службою у справах дітей між батьками було узгоджено питання щодо спілкування матері з дитиною у вихідні дні. В подальшому ОСОБА_1 дитину батькові не повернула та виїхала за кордон.

Представник виконавчого комітету Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, будучи своєчасно та належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не прибув, будь яких заяв про відкладення судового засідання до суду не надходило.

За загальним правилом частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника органу опіки та піклування, допитавши свідків, дослідивши доводи позовної заяви, зустрічної позовної заяви, відзиву на зустрічний позов, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:

Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з 12.09.2014 перебували в зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - ОСОБА_3 . Шлюб розірвано рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 14 серпня 2020 року, яке набрало законної сили (том 1 а.с. 12-15, 16).

З копії паспорту громадянина України, серії НОМЕР_1 , виданого 18.10.2014 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вбачається, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 10).

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб, виданої 15.06.2022 начальником відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Борко А. за № 616 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований по АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 125)

01.10.2022 між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , було укладено договір оренди частини житлового будинку з присадибною ділянкою, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.337-239).

ОСОБА_6 здійснює свою професійну діяльність як фізична особа - підприємець, вказаний факт сторонами не спростовувався та її дохід за 1-2 квартал 2022 року без утриманого податку склав 91 208 грн 85 к. (Том 1 а.с. 126).

Відповідно до копії паспорта громадянина України, серії НОМЕР_2 , виданого 31.07.2014 на ім`я ОСОБА_2 , відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а.с 27-29, 74-76).

З копі Договору оренди житлового приміщення укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , 19.11.2018 вбачається, що квартирою АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 та члени його сім`ї користуються на платних умовах на підставі договору оренди, строк договору оренди житлового приміщення 8 років (том 1 а.с. 61-63).

Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло від 27.11.1995 виданого згідно розпорядження від 24.11.1995 № 338, квартира АДРЕСА_5 належить на праві власності, в тому числі й ОСОБА_2 (том 1 а.с. 90-91).

З копії Трудової книжки на ім`я ОСОБА_2 , серії НОМЕР_3 , дата заповнення 04.03.2013, копії Довідки від 09.05.2022 № 1 виданої ФОП ОСОБА_31, вбачається що ОСОБА_2 працює на посаді менеджера в ФОП ОСОБА_9 з 01.04.2016 його дохід за період з 01.11.2021 по 30.04.2022 склав 27 200 грн (том 1 а.с. 77-79, 80).

Відповідно до Довідки з психо-наркологічного кабінету наданої лікарем КНП Зміївської ЦРЛ Зміївської міської ради Харківської області ОСОБА_10 , ОСОБА_2 в наркологічному кабінеті на обліку не перебуває (том 2 а.с. 5).

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу дитина за рішенням обох батьків залишилась проживати разом із батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . За домовленістю мати мала спілкування з дитиною у вихідні дні.

З Довідки наданої директором Харківського приватного навчально-виховного комплексу "Авторська школа Бойка"Харківської області Макагон О.Е. 14.05.2022 № 01-17/49, підписаної в тому числі і класним керівником ОСОБА_11 , вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є учнем 1 класу Харківського приватного навчально-виховного комплексу "Авторська школа Бойка"Харківської області. З моменту його зарахування до приватного навчально-виховного комплексу, ОСОБА_4 приводив і забирав батько, який також брав участь в його розвитку та вихованні. За час відвідування закладу хлопчик завжди був охайний, спокійний та врівноважений, всі матеріальні витрати на утримання дитини в школі забезпечував батько, який завжди цікавився станом здоров`я, поведінкою та участю ОСОБА_4 в навчально-виховному процесі, його взаємовідносинами з іншими дітьми. Фізичний та розумовий розвиток дитини відповідає віковим особливостям, всі психічні процеси сформовані за віком (том 1 а.с. 64).

Відповідно до копії пояснень ОСОБА_2 наданих на адресу начальника Служби у справах дітей Зміївської міської ради Корчагіній М. 12.05.2022 ОСОБА_2 батько дитини - ОСОБА_3 не заперечує проти спілкування дитини з матір`ю з 10:00 години суботи до 16:00 години неділі кожного тижня, при бажанні дитини. ОСОБА_1 відповідно до наданих начальнику Служби у справах дітей Зміївської міської ради Корчагіній М. 12.05.2022 пояснень, зобов`язалася повернути сина - ОСОБА_4 за місцем проживання батька по АДРЕСА_6 о 16:00 годині ннділі (том 1 а.с. 82, 84).

Разом з тим, відповідно до пояснень ОСОБА_2 наданих на адресу начальника Служби у справах дітей Зміївської міської ради Корчагіній М. 16.05.2022 виконуючи взяті на себе обов`язки він передав дитину матері ОСОБА_1 о 10:00 годині в суботу та мав забрати сина ІНФОРМАЦІЯ_5 о 16:00 годині, але мати дитину не повернула, на телефонні дзвінки не відповідає, контакту з дитиною батько не має, місце знаходження дитини невідоме. Вважає, що мати могла вивезти дитину за межі України без його згоди (Том 1 а.с. 83).

В ході судового розгляду допитані свідки:

Так, свідок ОСОБА_7 , показав суду, що є батьком ОСОБА_1 . Після укладення шлюбу та з моменту народження онука, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з дитиною проживали разом з ними. Мати виконувала свої обов`язки щодо виховання дитини, батько працював, коли онукові виповнилося три роки родина переїхала до м. Харків, де мешкали в орендованій квартирі до часу розлучення. Після розірвання шлюбу дитина проживала з батьком, дочка брала його на вихідні. Зі слів дочки колишній зять не дозволяв їй бачитися із сином, чинив перешкоди. На початку війни ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 та мати ОСОБА_14 проживали у належному йому будинку, в подальшому переїхали з онуком до квартири по АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 любить обох батьків.

Допитана в судовому засіданні 14.03.2023, в якості свідка ОСОБА_15 показала, що є матір`ю ОСОБА_1 . Під час подружнього життя дочка піклувалась про дитину, а колишній зять поводився агресивно, вчиняв сварки, в тому числі й в присутності онука. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 залишився з батьком, оскільки ОСОБА_12 потрібно було влаштуватися. В подальшому дочка влаштувалась на роботу, орендувала житло. За їх домовленістю, оскільки у ОСОБА_14 був автомобіль, вирішено, що п`ять днів на тиждень ОСОБА_4 буде проживати з батьком, а два дні у вихідні з мамою. ОСОБА_12 це влаштовувало до поки ОСОБА_13 не почав обмежувати її у спілкуванні з сином. На початку війни вся родина мешкала в одному будинку і дочка зверталась до колишнього зятя з повідомлення про намір виїзду з дитиною за кордон. В подальшому ОСОБА_12 прийняла одноособове рішення виїхати за межі України, забрала у ОСОБА_14 сина і вони виїхали до Італії. В Італії дитина ходить в школу, в басейн, має друзів, вчить мову. ОСОБА_16 забезпечений усім необхідним для навчання та проживання.

Свідок ОСОБА_17 , є матір`ю ОСОБА_2 . В судовому засіданні остання показала, що її син завжди з самого народження піклувався про добробут онука, у них були добрі стосунки та почуття любові. ОСОБА_13 забезпечував сина всім необхідним: найкращий садочок, школа, іграшки, завжди піклувався про сина та пишався ним. Після розлучення, за згодою матері дитини, ОСОБА_4 залишився проживати разом з ОСОБА_14 , а вона допомагала у побуті. Були випадки, що на протязі всього тижня ОСОБА_12 жодного разу не телефонувати ОСОБА_4 , в свою чергу ОСОБА_4 не хотів їхати на зустріч до матері. Спору за час проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_14 з приводу його виховання чи проживання у батьків не було. З початком військових дій син прийняв рішення переїхати з м. Харків до м. Зміїв. ОСОБА_12 повідомляла, що хоче виїхати та вивезти сина з країни, мовляв тут небезпечно та немає ніякої перспективи на майбутнє. ОСОБА_13 зазначав, що в разі критичної необхідності сам вивезе їх до кордону, а його друзі прихистять їх в одній з країн Європи. В подальшому колишня невістка забрала дитину та не повідомивши батька поїхала за кордон, як на її думку, задля помсти ОСОБА_14 , оскільки син для ОСОБА_14 є найдорожчою людиною.

Допитаний в судовому засіданні 17.01.2023, в якості свідка ОСОБА_18 показав суду, що товаришує з ОСОБА_2 останні два роки. Перебуваючи на місцем його проживання йому стало відомо, що ОСОБА_13 мешкає разом із сином та своєю матір`ю ОСОБА_19 . Стосунки у ОСОБА_14 з сином теплі та дружні, ОСОБА_4 відносився до батька з великою любов`ю та повагою. Дитина була забезпечена всім необхідним. Щодо відносин матері та дитини нічого пояснити не зміг.

Свідок ОСОБА_20 , показала, що є сусідкою матері ОСОБА_21 - ОСОБА_22 в м. Зміїв. ОСОБА_4 знає з народження і у спілкуванні з дитиною між ними склалися теплі стосунки. Одного разу вони разом відпочивали на морі, поїздку їм організував ОСОБА_13 на сім днів. Через п`ять днів ОСОБА_4 захворів і ОСОБА_13 одразу ж приїхав і забрав їх додому. ОСОБА_1 про хворобу сина вони також повідомили, але вона не відреагувала. Вказала, що вихованням дитини займався ОСОБА_13 , який завжди проводив час з сином та має до дитини почуття любові.

Аналізуючі відомості повідомлені свідками, суд дійшов висновку про відсутність сумнівів у достовірності та правдивості фактів, повідомлених ними, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства"кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства"на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Відповідно до частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 Сімейного кодексу України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі статті 141 Сімейного кодексу України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Тим більш, що позивач не заперечує проти спілкування сина з матір`ю.

Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір`ю.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Згідно зі статтею 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 (далі - Порядок), органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у м. Києві та м. Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад.

Пунктом 72 Порядку вказано, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Зміївською міської радою, як органом опіки та піклування, враховано обставини, передбачені вищевказаним Порядком на підстав яких 07.07.2022 за № 01-14/1457зроблено висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 (том 1 а.с. 154-155).

Відповідно до статті 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Судом було вжито заходів щодо заслуховування думки малолітнього ОСОБА_3 , 2015 року народження. Так, в судовому засіданні 27.02.2023 в режимі відеоконференції з особистого кабінету ОСОБА_1 , за участі психолога Центру надання соціальних послуг Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області ОСОБА_23 , з`ясовувалася думка малолітнього ОСОБА_3 щодо його бажання проживати з одним із батьків.

Беззаперечного висновку щодо думки малолітнього ОСОБА_4 чи його прихильності до одного із батьків судом зроблено не було.

Крім того, за результатами бесіди проведеної з дитиною психологом ОСОБА_23 , останньою в судовому засіданні зроблено висновок, що відповіді надані ОСОБА_4 не були вільні в своєму судженні та сформовані під впливом проживання дитини з матір`ю, деякі висловлювання дитини не є властивими його віку є заученими чи нав`язаними.

Таку саму думку підтримала і представник служби у справах дітей ОСОБА_5 , яка була присутня в судовому засіданні під час бесіди психолога ОСОБА_23 з ОСОБА_24 .

Згідно із частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, на підтвердження доводів того, що спільна дитина сторін ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має емоційно більшу прихильність до матері, суду надано Висновок психологічного обстеження датований 26.10.2022 (том 1 а.с. 230-233), який було зроблено на запит представника позивача за первісним позовом адвоката Волкова А.В. Психологом ОСОБА_26 зроблено висновок, що ОСОБА_25 має позитивну особисту прихильність до мами ОСОБА_1 ; психоемоційний розвиток ОСОБА_4 відповідає віковим нормам, що є ознакою того, що розвитком хлопчика займалася мама; у ОСОБА_4 прослідковується негативне та тривожне ставлення до батька, яке склалося при безпосередньому контакті з батьком; спогади ОСОБА_4 про батька на підсвідомому рівні викликають тривожність, спостерігаються наслідки ознак травматичних подій.

Вказаний висновок, на розсуд суду, є неналежним доказом оскільки до вказаного висновку не додано повноважень психолога на проведення такого виду дослідження, не надано доказів на підтвердження того, що психолог ОСОБА_26 здійснює свою професійну діяльність в сфері дитячої психології та безпосередньо веде таку практику, відсутні реквізити, які дають змогу ідентифікувати психолога, а наявність диплому за спеціалізацією "Практичний психолог" не є беззаперечним підтвердженням компетентності психолога ОСОБА_26 у сфері дитячої психології.

Крім того, суд звертає увагу, що до висновку не було додано матеріалів на підставі яких психологом проведено дослідження.

Також суд критично ставиться до такого висновку і з огляду на те, що опитування дитини та проведення з нею роботи за переліченими у висновку методиками проводилося в режимі он-лайн за допомогою програми "Zoom", що не сприяє встановленню тісного контакту психолог-дитина.

Сумніви щодо об`єктивності проведеного обстеження та результатів такого дослідження, з посиланням на порушення порядку його проведення, було висловлено також і психологом ОСОБА_23 яка приймала участь в судовому засіданні 27.02.2023.

Також дані висновку спростовуються й рецензією, зробленою психологом-консультантом, дійсним членом ГС "Національна психологічна асоціація"Катковою Н.В. на запит представника відповідача за зустрічним позовом - адвоката Стець М.Л., відповідно до якої висновки зроблені психологом ОСОБА_26 не є ревалентними проведеному дослідженню (том 2 а.с. 18-33)

До відомостей Акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , складеного 19.10.2022 депутатом Зміївської міської ради Харківської області Кайдан Ю.І. (том 1 а.с. 236) суд ставиться критично, оскільки ОСОБА_1 з матір`ю та сином виїхала за межі України у травні 2022 року, а від так, на час проведення такого обстеження, а ні дитина, а ні мати за вказаною адресою не проживали. Крім того, органами до компетенції яких віднесено встановлення таких висновків як визначення сприятливих умов для проживання чи перебування дитини є органи опіки та піклування, представники служб у справах дітей, а не депутати міської ради.

Відомості про умови проживання малолітнього на час його перебування за межами України відсутні.

Щодо тверджень ОСОБА_1 з приводу застосування насилля психологічного та фізичного характеру її колишнім чоловіком та батьком дитини ОСОБА_2 , суд вважає такі посилання не доведеними та безпідставними, оскільки на їх підтвердження належних та допустимих доказів не надано, як і не надано доказів того, що ОСОБА_1 зверталася з відповідними скаргами та заявами на дії ОСОБА_2 до компетентних органів.

Надана ОСОБА_27 копія висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи № 883-2019 від 01.07.2019, складеного на підставі її заяви не є беззаперечним доказом застосування ОСОБА_2 відносно неї насилля фізичного характеру, а є лише вказує на наявність легких тілесних ушкоджень у вигляді синців на руках та правій нозі.

Слід також зауважити, що вказаний факт не став перешкодою для прийняття ОСОБА_28 рішення щодо проживання сина - ОСОБА_4 разом із батьком після їх розлучення.

В ході судового розгляду встановлено та не спростовувалось сторонами у справі, що рішення про виїзд за межі України з дитиною прийнято ОСОБА_1 одноособово, без повідомлення про це батька дитини.

З часу перебування ОСОБА_4 в Італії батько дитини позбавлений можливості спілкування з сином, що вказує на умисні дії матері щодо усунення батька від спілкування з дитиною та порушення інтересів малолітнього.

Посилання ОСОБА_1 на небезпеку перебування дитини у м. Харків під час активної фази бойових дій, є слушними, проте такі доводи не можуть бути визнані підставою для задоволення позову з огляду на те, що на території м Зміїв Харківської області де, за ініціативою ОСОБА_2 , проживала родина з дитиною після початку воєнного стану, бойових дій місця не мало.

Рішення про виїзд за кордон позивач за первісним позовом прийняла у травні 2022 року, тобто після спливу трьох місяців після початку агресії, що ставить під сумнів дійсність її намірів у виді забезпечення безпеки сина.

Крім того, суд врахував, що до суду не надано об`єктивних доказів нехтування батьком питаннями безпеки дитини настільки, наскільки це було об`єктивно можливим в умовах воєнних дій.

У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) сформульовано висновок, згідно якого вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. Зазначених критеріїв моральних якостей батька як вихователя не виявлено.

Слід зауважити, що виділити більш високі моральні якості чи етичні риси одного із батьків можливості немає, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_29 за критеріями поведінки, освіти, рівня та способу життя, матеріального забезпечення, тощо є рівнозначними особистостями.

На розсуд суду між колишнім подружжям має місце емоційне відчудження, використання психологічного впливу одне на одного в тому числі й за рахунок малолітньої дитини.

Як встановлено мати після розлучення свідомо погодилась на постійне проживання дитини разом з батьком.

ОСОБА_1 не надано до суду належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідач за первісним позовом чинив будь-які перешкоди їй у спілкуванні, побаченні з сином чи вихованні.

Мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Презумпція виключно на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судовою практикою ЄСПЛ і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. На сьогоднішній час методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин», більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини. Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо "Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька"ОСОБА_30 наголосила на важливості "подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї"як "відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї".

На час ухвалення рішень судам не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж визначення його проживання разом з батьком у звичному для нього середовищі, з урахуванням того факту, що переважну більшість часу ОСОБА_4 все ж таки проживав з батьком.

ОСОБА_1 та її представник не надали суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з батьком буде суперечити найкращому забезпеченню інтересів дитини.

З урахуванням наведеного, розуміючи, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення, проаналізувавши обставини справи, приймаючи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, враховуючи поведінку сторін в ході розгляду справи, висновок органу опіки та піклування, керуючись принципом найкращих інтересів дитини - ОСОБА_3 , констатує право хлопчика на підтримання відносин з батьком, сталих до яких він звик, з огляду на те, що переважну більшість часу дитина проживала з батьком та дійшов до висновку, що проживання ОСОБА_3 з батьком відповідатиме принципу "найкращих інтересів дитини".

Таким чином, слід відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, визначивши місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Вирішуючи в умовах воєнного стану спір про місце проживання дитини, суд враховував пріоритет інтересів дитини в питанні перебування її в безпечному середовищі та важливість реального виконання рішення суду, але переконаний, що визначення місця проживання дитини з батьком відповідає засадам справедливості, а безпека, як стан захищеності дитини, може бути забезпечена шляхом виконання певних правил та норм навіть за умови воєнного стану.

Статтею 15 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

При цьому, суд наголошує, що проживання матері окремо від сина не впливає на обсяг її прав щодо цієї дитини (частиною 2 стаття 141 Сімейного кодексу України) та звертає увагу сторін на положення стаття 157 Сімейного кодексу України, згідно якої встановлено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Оскільки сторони не вимагали відшкодування судових витрат, понесених ними по сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалося.

Керуючись статтями 7, 19, 141, 153, 155, 160, 161 Сімейного кодексу України, статтями 12, 13, 76-82, 89, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Служба у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, виконавчий комітет Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю - відмовити у повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Служба у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, виконавчий комітет Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Зміївський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено - 31.03.2023.

Позивач - ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_7 , адреса фактичного місця перебування невідома.

Відповідач - (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_8 .

Третя особа - Служба у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, юридична адреса: 63404, Харківська область, м. Зміїв, вул. Гагаріна, буд. № 22.

Третя особа - Виконавчий комітет Зміївської міської рада Чугуївського району Харківської області, юридична адреса: 63404, Харківська область, м. Зміїв, вул. Адміністративна, буд. № 9.

Головуючий: