Провадження № 2/161/481/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

31 травня 2023 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Борсук К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м.Луцьку цивільну справу №161/18389/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

12 жовтня 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом (з врахування заяви від 04.10.2022, а.с. 96-97) до ОСОБА_2 (далі відповідач, ОСОБА_2 ) про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. За період перебування у шлюбі сторонами було набуто: житловий будинок загальною площею 215,6 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0669 га, кадастровий номер :31:083:0049, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстроване за позивачем; житловий будинок загальною площею 297,6 кв.м. та земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:1985 за адресою АДРЕСА_2 , право власності на які зареєстроване за відповідачем; столярно-меблевий цех (А-1) загальною площею 1 206,5 кв.м. та адміністративно-складський корпус (Б-1) загальною площею 298,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 , право власності на які зареєстроване за відповідачем. Крім того, сторонами у шлюбі придбаний автомобіль Mercedes-Benz 412 D д.н.з. НОМЕР_1 . Позивач просить визнати зазначене рухоме та нерухоме майно спільною сумісною власністю колишнього подружжя та визнати за нею право власності на частини нерухомого майна, та компенсувати їй вартості транспортного засобу.

Позивач у судове засідання не з`явився, натомість представник позивача подав на адресу суду заяву, якою просив розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не подавалось.

Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково з таких підстав.

З матеріалів справи та письмових пояснень сторін слідує, що між ними є спір щодо поділу їх спільної сумісної власності подружжя.

Так, відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається особою на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу (далі - СК) України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 1988 року, шлюб був розірваний на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.04.2020 у справі №161/2834/20 (а.с .12-13).

Позивач стверджує, що сторонами у шлюбі було набуто: житловий будинок загальною площею 215,6 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0669 га, кадастровий номер :31:083:0049, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстроване за позивачем; житловий будинок загальною площею 297,6 кв.м. та земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:1985 за адресою АДРЕСА_2 , право власності на які зареєстроване за відповідачем; столярно-меблевий цех (А-1) загальною площею 1 206,5 кв.м. та адміністративно-складський корпус (Б-1) загальною площею 298,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 , право власності на які зареєстроване за відповідачем, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта (а.с.15-20).

Також за час шлюбу сторонами було набуто у спільну власність подружжя транспортний засіб Mercedes-Benz 412 D д.н.з. НОМЕР_1 , рік випуску 1999, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 65).

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Взаємної згоди щодо поділу спірного майна сторони не дійшли, договору не укладали.

Факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Відповідно до норм чинного законодавства набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Тобто, придбавши нерухоме та рухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується.

Протилежного суду не доведено.

Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

-житловий будинок загальною площею 215,6 кв.м. з усіма побутовими та господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 ;

-житловий будинок загальною площею 297,6 кв.м. з усіма побутовими та господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_2 ;

-столярно-меблевий цех (А-1) загальною площею 1 206,5 кв.м. та адміністративно-складський корпус (Б-1) загальною площею 298,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 .

Визнати право власності за ОСОБА_1 на:

- частину житлового будинку загальною площею 215,6 кв.м. з усіма побутовими та господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 ;

- частину житлового будинку загальною площею 297,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 з усіма побутовими та господарськими будівлями та спорудами;

- частину столярно-меблевого цеху (А-1) загальною площею 1 206,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 ;

- частину адміністративно-складський корпус (Б-1) загальною площею 298,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 .

Разом з тим, в силу ст. 183 ЦК України автомобіль є неподільною річчю - його неможливо розділити на частини без шкоди для його подальшого використання за прямим призначенням.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В ході розгляду справи суду не надано доказів можливості реального поділу спірного транспортного засобу, а також обґрунтовані підстави його виділу позивачу або відповідачу, згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

На підставі викладеного, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне визначити, що ідеальні частки колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в автомобілі Mercedes-Benz 412 D д.н.з. НОМЕР_1 , рік випуску 1999, становлять (одна друга) за кожним із них та залишити цей автомобіль у їхній спільній частковій власності без його реального поділу.

Вирішуючи питання, щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ земельної ділянки площею 0,0669 га, кадастровий номер :31:083:0049, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер :04:001:1985, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 , суд вважає за необхідне, зазначити таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.

Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Виключно протягом періоду з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 158/1016/16-ц (провадження № 61-4238св18), 23 січня 2019 року у справі № 352/1974/15-ц (провадження № 61-4313св18).

За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 приватизовано земельну ділянку кадастровий номер :31:083:0049 на підставі рішення Луцької міської ради 39/31 від 25.05.2016 (а.с. 16).

ОСОБА_2 приватизовано земельну ділянку кадастровий номер :04:001:1985 на підставі рішення Боратинської сільської ради №26/7 від 03.12.2009 (а.с. 18).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що земельні ділянки були передані у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на ці земельні ділянки не поширюється.

Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц (провадження №61-3478св18), 17 червня 2022 року у справі №663/2343/19 (провадження №61-5310св21) зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Враховуючи наведені положення норм матеріального права та відсутність заперечень сторін щодо статусу нерухомого майна (житлових будинків), як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України.

Відповідачем не надано доказів на спростування зазначеного висновку, не надано своїх заперечень щодо такого варіанту поділу будинків, будівель та споруд, земельних ділянок, відповідач не заявляв клопотань про призначення експертизи.

Таким чином, за ОСОБА_1 слід визнати право власності на частину земельної ділянки площею 0,0669 га, кадастровий номер :31:083:0049, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , та частину земельної ділянки, кадастровий номер :04:001:1985, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 .

Решта доводів та заперечень сторін не спростовують правових висновків суду.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на:

- частину житлового будинку загальною площею 215,6 кв.м. з усіма побутовими та господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 ;

- частину земельної ділянки площею 0,0669 га, кадастровий номер :31:083:0049, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 ;

- частину житлового будинку загальною площею 297,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 з усіма побутовими та господарськими будівлями та спорудами;

- частину земельної ділянки, кадастровий номер :04:001:1985, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 ;

- частину столярно-меблевого цеху (А-1) загальною площею 1 206,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 ;

- частину адміністративно-складського корпусу (Б-1) загальною площею 298,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 .

Визначити, що ідеальні частки колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в автомобілі Mercedes-Benz 412 D д.н.з. НОМЕР_1 , рік випуску 1999, становлять (одна друга) за кожним із них та залишити цей автомобіль у їхній спільній частковій власності без його реального поділу.

В решті позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 .

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк