Провадження № 22-ц/802/340/23 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що у період з 08 січня 1980 року по 20 травня 1987 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . У шлюбі у них народилася дитина син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час досяг повноліття.

Позивач зазначав, що після розірвання шлюбу, він з ОСОБА_4 перестав підтримувати будь-які відносини, однак, сплачував аліменти на утримання дітей та матеріально підтримував сина. Зазначає, що син відповідач по справі ОСОБА_2 має високооплачувану роботу та може утримувати його, оскільки він є особою з інвалідністю ІІ групи, проживає сам та потребує постійного стороннього догляду, оскільки пережив три інсульти та перебуває на постійному лікуванні. Оскільки він перебуває у складних життєвих обставинах та знаходиться на межі бідності, тому потребує матеріальної допомоги від сина, який має можливість надавати йому таку допомогу.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягувати з відповідача ОСОБА_2 на свою користь аліменти на своє утримання у розмірі 1/4 від його заробітку (доходу), починаючи від дня пред`явлення позову і довічно.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у цій справі є 29 березня 2023 року - дата складення повного судового рішення.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.3).

Як вбачається з копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, особою похилого віку та перебуває на обліку як одержувач пенсії за вислугу років (а.с.5). Розмір пенсії позивача за листопад 2022 року становив 9 939 грн 44 коп., що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України від 17 листопада 2022 року № 1510 (а.с.59 зворот).

Як слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18 листопада 2022 року, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.35-37).

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років у розмірі 14 392 грн 61 коп. на місяць (а.с.34).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (ч. 8 ст. 7 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він є непрацездатним, є особою з інвалідністю ІІ групи, отримує пенсію, проживає сам та потребує постійного стороннього догляду, оскільки пережив три інсульти та перебуває на постійному лікуванні. Крім того, він перебуває у складних життєвих обставинах та знаходиться на межі бідності, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги від сина, який таку допомогу має можливість йому надавати.

Водночас, доказів, які б містили дані з приводу щомісячної вартості лікування, загального обсягу щомісячних витрат на забезпечення проживання, на утримання квартири та сплати комунальних послуг, та давали б підстави для висновку про потребу позивача в матеріальній допомозі, останнім надано не було. Надання позивачем ОСОБА_1 медичних довідок щодо стану його здоров`я не може свідчити про потребу у матеріальній допомозі.

Наведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, які викладені у постановах від 21 червня 2018 року у справі № 640/919/17 (провадження № 61-30295св18) та від 14 листопада 2018 року у справі №175/1508/16-ц (провадження № 61-18705св18).

Крім того, як слідує з матеріалів справи, розмір пенсії позивача ОСОБА_1 становить 9 939 грн 44 коп. на місяць, а згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на 2023 рік, з 01 січня 2023 року визначено у розмірі 2 093 грн.

Врахувавши встановлені у справі обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач ОСОБА_1 отримує пенсію у розмірі, що забезпечує його прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України, що свідчить про безпідставність і недоведеність позовних вимог.

Доводи позивача про перебування у складних життєвих обставинах та знаходження на межі бідності, враховуючи отримання ним пенсії, яка у майже 5 разів більше за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, за відсутності доказів понесення витрат на утримання нерухомого майна та лікування, є неспроможними.

Суд також врахував правові висновки, викладені у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц (провадження № 16-2386сво19), де вказано, що при встановленні, чи потребують батьки матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про потребу в матеріальній допомозі. Отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатними є особи, визнані установленим законом порядком інвалідами, що встановлюється медико-соціальними експертними комісіями МСЕК. Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, наведене дає підстави вважати, що позивач ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не довів та не надав належні і допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому суд першої інстанції цілком обґрунтованого відмовив у задоволенні його позову.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Наведені представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами, правовими висновками Верховного Суду і не впливають на законність рішення суду.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника позивача з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у позовній заяві, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: