Справа № 553/1092/22
Провадження № 2/553/295/2023
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14.06.2023м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді Москаленко В.В.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

секретаря судового засідання Долгової М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача .

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, позивач зазначає, що з 24.04.2001 вона була прийнята на посаду старшого інспектора бюро перепусток обслуговуючого персоналу і підрозділу забезпечення УМВС України в Полтавській області. У зв`язку з реорганізацією в органах міліції 07.11.2015 її прийнято на посаду чергового бюро перепусток центру обслуговування ГУНП в Полтавській області. 18.02.2018 позивача призначено на посаду чергового бюро перепусток відділення комунально-експлуатаційного забезпечення центру забезпечення ГУНП в Полтавській області. Після ремонту в приміщенні ГУНП робоче місце позивача було ліквідоване та керівництво запропонувало їй працювати в будинку для керівництва, який знаходиться на території ГУНП в Полтавській області. Фактично позивач працювала в будинку для керівництва та займалась його господарсько-побутовим забезпеченням .

За посадою позивач підпорядковувалась начальнику ВКЕЗ ЦЗ ГУНП Борисенку О., начальнику ВКЕЗ ЦЗ ГУНП Стеблюку О., начальнику УЛМТЗ ГУНП Яковюку І.О. Після початку повномасштабної агресії РФ проти України та введення воєнного стану з 24.02.2022 по 07.03.2022 позивач працювала по 12 годин без вихідних в будинку для керівництва та виконувала свої обов`язки. 07.03.2022 начальник ВКЕЗ ЦЗ ГУНП Борисенко О. викликав позивача до свого кабінету та наказав не виходити на роботу та перебувати вдома до особливого розпорядження, з метою збереження життя працівників ГУНП. З 08.03.2022 позивач перебувала дома, не виходила на роботу та чекала особливого розпорядження. 14.04.2022 позивач вийшла на роботу, проте робочого місця у неї не було, замість цього їй надали робоче місце, яке взагалі не відповідає всім можливим стандартам та без врахування того, що позивач є інвалідом ІІІ групи. В цей день позивач написала рапорт про передачу майна, оскільки вона була матеріально-відповідальною особою та передала його ОСОБА_4 . Відпрацювавши до 16 години 14.04.2022 позивач пішла додому. 15.04.2022 позивач вийшла на роботу, де її викликав ОСОБА_5 та вручив їй копію наказу про звільнення за прогул. При цьому ніяких актів не складалося, пропозицій надати пояснення не надходило, трудову книжку не видано, остаточний розрахунок не проведений. Лише 25.04.2022 позивач отримала трудову книжку. Отже, за твердженням позивача: 1) відсутність позивача на робочому місці пов`язана з поважними причинами, які не залежали від її волі, що повністю виключає вину працівника, оскільки керівництво самостійно відправило її додому у зв`язку з веденням бойових дій та не надавало

2) відповідач фактично визнав правомірність відсутності працівника на роботі 08.03.2022 по 12.04.2022, оскільки заробітна плата сплачувалась і в табелі обліку робочого часу відсутність позивача на роботі не відображалась; 3) акти про відсутність позивача на роботі не є належними і допустимими доказами, оскільки не містять конкретний час відсутності позивача на роботі, відомостей щодо місця відсутності на роботі та оформлювались в інший день, а не безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі; 4) відповідачем порушено процедуру звільнення, оскільки наказ № 167 о/с від 14.04.2022 виданий на підставі подання центру забезпечення від 14.04.2022, а не на підставі наказу про накладення дисциплінарного стягнення за вчинення прогулу, який не видавався; 5) відповідач не встановив поважність причин відсутності працівника на роботі та не зажадав письмових пояснень працівника, в день звільнення не видав працівнику трудову книжку та не провів остаточного розрахунку.

Просила визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 14.04.2022 № 167 о/с про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст. 40 КЗпП України, поновити ОСОБА_1 на посаді чергового бюро перепусток відділення комунально-експлуатаційного забезпечення центру забезпечення, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та понесені судові витрати.

Відповідачем Головним управлінням Національної поліції і Полтавській області поданий до суду відзив на позовну заяв та відзив на заяву позивача про зміну підстав позову, в яких відповідач заперечив проти позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що 13.04.2022 на адресу начальника центру забезпечення ГУНП в Полтавській області надійшла доповідна записка начальника відділення комунально-експлуатаційного забезпечення ЦЗ ГУНП в Полтавській області про відсутність на роботі без поважних причин чергового бюро перепусток ВКЕЗ ЦЗ ГУНП Юленко С.О. з 07.04.2022 по 12.04.2022. Цього ж дня доповідною запискою начальника ЦЗ ГУНП від 13.04.2022 вказана інформація була доведена начальнику ГУНП в Полтавській області. Факт невиходу ОСОБА_6 на роботу підтверджується складеними актами про відсутність позивача на робочому місці від 07.04.2022, 08.04.2022, 11.04.2022, 12.04.2022. 13.04.2022 начальником ВКЕЗ ЦЗ ГУНП Борисенком О.П. було запропоновано позивачці надати письмові пояснення з приводу відсутності на роботі, на що остання відмовилась, про що складений відповідний акт. Наказом ГУНП від 14.04.2022 № 167 о/с позивача звільнено з посади чергового бюро перепусток ВКЕЗ ЦЗ ГУНП в Полтавській області за п.4 ст. 40 КЗпП України. 14.04.2022 текст наказу був доведений до відома позивача, проте позивач відмовилась отримувати витяг з наказу під розписку, про що складений відповідний акт від 14.04.2022. 15.04.2022 позивач з`явилась до ГУНП в Полтавській області та отримала наказ ГУНП від 14.04.2022 під розписку. Також зазначає, що у графі «Відмітки про явки та неявки за числами місяця (годин)» табелю обліку робочого часу ОСОБА_1 за квітень 2022 року, за 07.04.2022, 08.04.2022, 11.04.2022, 12.04.2022 містяться відмітки «ПР» (прогул). Згідно з інформацією, викладеною в актах від 07.04.2022, 08.04.2022, 11.04.2022 та 12.04.022 ОСОБА_1 була відсутня на роботі протягом всього робочого дня. Крім того, ОСОБА_1 у позові зазначає, що вона була відсутня на роботі з 08.03.2022 по 12.04.2022, отже факт її відсутності на роботі підтверджений самою позивачкою. Також норми чинного законодавства не вимагають видання двох окремих наказів про накладення дисциплінарного стягнення та про звільнення. Жодним нормативно-правовим актом не затверджений порядок оформлення наказів про звільнення та відомостей, які повинні в них міститись, а отже, відсутні вимоги щодо обов`язкового зазначення дат прогулу у наказі про звільнення. Тож при виданні оскаржуваного позивачем наказу ГУНП в Полтавській області діяло виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством.

Ухвалою суду від 23.05.2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків.

06.06.2022 судом постановлено ухвалу про прийняття позову до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду за правилами спрощеного провадження.

Відповідачем 30.06.2022 було заявлено клопотання про повернення позовної заяви з тих підстав, що позов підписаний не власноручно позивачем (представником позивача) ,а шляхом факсимільного відтворення підпису.

Суд зазначає, що на час подання вказаного клопотання ,цей позов було прийнято судом до розгляду ,а тому підстави для повернення позову в судовому засіданні відсутні.

Клопотання про залишення позову без розгляду ,відповідно п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, представником позивача подано не було.

Крім того, суд враховує те, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 Конвенції- ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Суд зазначає,що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції (постановою Верховного Суду від 5 серпня 2020 року у справі № 177/1163/16-ц, провадження № 61-2250св20).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд враховує , що в матеріалах цивільної справи міститься оригінал ордера на надання правничої (правової) допомоги, що є належним доказом на підтвердження повноважень адвоката на представництво інтересів позивача в суді, в тому числі щодо підписання позовної заяви та звернення до суду в інтересах позивача. Крім того волевиявлення позивача було підтверджено особисто позивачем в заяві про зміну підстав позову та в судовому засіданні .

Отже ,вищевикладене дає суду підстави для висновку про безпідставність доводів представника відповідача щодо відсутності у позивача волевиявлення на звернення до суду з цим позовом .

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, надала пояснення, аналогічні по суті позову.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити,надавши пояснення , аналогічні по суті позову.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву.

Свідок ОСОБА_7 ,начальник центру забезпечення ГУНП в Полтавській області пояснив в судовому засіданні наступне. На початку березня позивач приходила на роботу та виконувала свої трудові обов`язки. За вказівкою керівництва ,з метою недопущення надзвичайних подій ,він ,близько 07.03.2022 ,надав підпорядкованій особі ОСОБА_8 вказівку розпустити жінок-працівниць по місцям проживання. Табель робочого часу про те, що позивач протягом березня і в квітні перебувала на роботі складав ОСОБА_8 , який за це відповідає. Акти про відсутність позивача на роботі складав також

ОСОБА_8 та інші члени комісії ,він же їх посвідчував. В двадцятих числах березня , він надав вказівку визначити робочий день ,щоб працівники виходили на роботу по черзі. Кожна черга працює два-три дні, Він не займався складанням черг. В його підпорядкуванні 150 підлеглих . Про стан справ в установі йому доповідають п`ять старших керівників. Щодо прогулів позивача, йому доповіли про них в десятих числах квітня. ОСОБА_8 повідомив йому, що позивач чи трубку не бере ,чи відмовилась виходить на роботу(точно не пам`ятає).Він дав вказівку ОСОБА_8 документувати прогули. Були складені акти відсутності позивача на робочому місці. Він доповів керівництву ,яке дало вказівку готовити матеріали на звільнення.

Свідок ОСОБА_8 ,начальник відділення комунально-експлуатаційного забезпечення центру забезпечення ГУНП в Полтавській області в судовому засіданні пояснив наступне.

Сьомого-восьмого березня 2022 року ,за усним розпорядженням керівника ОСОБА_7 , він телефоном ,повідомляв жінок-працівниць про те, щоб вони залишалися дома в зв`язку з воєнним станом. Він також доручив кладовщиці Ренкевич І.,щоб вона також повідомила всіх . Він не пам`ятає телефонував він особисто позивачу чи ні. Доступу до робочого місця позивача не було і він телефонував їй, щоб вона віддала ключі, але вона цього не зробила. Після двадцятого березня ,позивач подзвонила йому, але він пояснив їй, що необхідності в її роботі в готелі немає,оскільки там ніхто не проживає ,а тому він запропонував їй складати договори ,допомогати працівникам,які цим займалися в приміщенні музею. Музей знаходиться не на території ГУНП ,він не є критичною структурою,тому з метою убезпечити працівників.було прийнято рішення, щоб вони виконували обов`язки саме там. Вона відповіла- буду сидіти тільки в отелі. В музеї виконувати роботу відмовилась 06.04.2022. Починаючи з 07.04.2023 позивач на роботу не вийшла .До 06.04.2022 в позивачі на роботі не було потреби ,він табелював її . Але 06.04.2022 виникла потреба ,щоб вона працювала ,але вона відмовилась.13.04.2022 він на роботі позивача не бачив.

Свідок ОСОБА_9 , інспектор групи забезпечення роботи спеціальних майданчиків Центру забезпечення ГУНП в Полтавській області в судовому засіданні пояснив наступне.

14.04.2022 його попросили привести ОСОБА_1 ,якщо вона з`явиться на роботі , з поста в кабінет до ОСОБА_8 .Він привів її з першого поста . ОСОБА_8 намагався вручити їй наказ про звільнення ,оголосив його ,але вона відмовилася наказ брати ,а потім порвала його.

Свідок ОСОБА_10 ,комендант відділу комунально-експлуатаційного забезпечення центру забезпечення ГУНП в Луганській області в судовому засіданні пояснив наступне.

Він дійсно підписував акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі 07.04.2022, 08.04.2022, 11.04.2022, 12.04.2022 . Він був членом групи по перевірці відсутності ОСОБА_1 на роботі .Двері в готелі,де вона виконувала свої обов`язки були закриті. Перевіряли відсутність декілька разів на день. І дійсно в указані дні її на роботі не було, тому він і підписав вказані акти .

Свідок ОСОБА_11 , заступник начальника управління кадрового забезпечення центру забезпечення ГУНП в Полтавській області в судовому засіданні пояснив наступне. Табелі обліку робочого часу підписує він та ще дві інших особи ,але не веде його .Відповідальність за дані в табелі обліку робочого часу він не несе.

Свідок ОСОБА_12 ,старший інженер автотранспортного відділення центру забезпечення ГУНП в Полтавській області в судовому засіданні пояснив наступне. Він дійсно 14.04.2022 підписав акт про відмову позивача від отримання наказу про звільнення. Він зайшов до ОСОБА_8 у службовій необхідності і той розповів йому, що ОСОБА_1 відмовилася отримати наказ про звільнення.Зміст наказу йому невідомий. Але він знає,що це був витяг з наказу.З ОСОБА_8 був ОСОБА_9 . Він зайшов і побачив ,що наказ порвано.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного.

Судом встановлено, що позивач з 24.04.2001 позивач ОСОБА_1 була прийнята на посаду старшого інспектора бюро перепусток обслуговуючого персоналу і підрозділу забезпечення при УМВС України в Полтавській області. 01.06.2013 переведена на посаду чергового бюро перепусток центру обслуговування підрозділів УМВС. 06.11.2015 звільнена та згідно з п.5 ст. 36 КЗпП з переведенням до Національної поліції. 07.11.2015 прийнята на посаду чергового бюро перепусток центру обслуговування ГУНП в Полтавській області. 18.12.2018 ОСОБА_1 призначено на посаду чергового бюро перепусток відділення комунально-експлуатаційного забезпечення центру забезпечення ГУНП в Полтавській області. (а.с. 27-37).

Згідно з характеристикою з місця роботи ОСОБА_1 , остання працює в ГУНП в Полтавській області на посаді чергового бюро перепусток ВКЕЗ ЦЗ ГУНП з 21.04.2001 по теперішній час. Умови праці та посадові обов`язки: забезпечення контроль-пропускного режиму до режимно-адміністративної будівлі ГУНП; підготовка та передача тимчасових та постійних перепусток до режимних об`єктів ГУНП; забезпечує супровід відвідувачів в адмінбудівлі ГУНП та прилеглій території (щоденно не менше 50 відвідувачів установи); контролює та супроводжує переміщення матеріальних цінностей по адмінбудівлі ГУНП та прилеглій території; здійснює прибирання та утримує в належному стані квартири для тимчасового проживання працівників ГУНП; приймає участь в інвентаризації майна, яке знаходиться в квартирах для тимчасового проживання працівників ГУНП; здійснює закупівлі товарно-матеріальних цінностей; проводить періодичний огляд та складає акти списання товарно-матеріальних цінностей; робота переважно фізична.

Наказом ГУНП в Полтавській області від 14.04.2022 по особовому складу, ОСОБА_1 , чергового бюро перепусток відділення комунально-експлуатаційного забезпечення центру забезпечення звільнено за п.4 ст. 40 КЗпП України (за прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин). 14.04.2022 до трудової книжки позивача був внесений відповідний запис. Підставою для винесення вказаного наказу зазначено подання Центру забезпечення від 14.04.2022.

Відповідно до актів, складених начальником ВКЕЗ з ЦЗ ГУНП Борисенком О.П., старшим інспектором в ОА ЦЗ ГУНП Черкасовим Г.М., комендантом КЕЗ ЦЗ ГУНП Бакулей М.П., 07.04.2022, 08.04.2022, 11.04.2022, 12.04.2022 черговий бюро перепусток відділення комунально-експлуатаційного забезпечення ЦЗ ГУНП Юленко С.О. 07.04.2022, 08.04.2022, 11.04.2022, 12.04.2022 була відсутня на роботі протягом робочого дня (а.с. 68-71).

Згідно доповідної записки начальника ВКЕЗ ЦЗ ГУНП Борисенка О.П. на ім`я начальника ЦЗ ГУНП в Полтавській області Стеблюка О., ОСОБА_1 з 07 по 12 квітня поточного року не попередивши керівництво ВКЕЗ ЦЕ ГУНП без поважних причин була відсутня на роботі, про що були складені відповідні акти. 13.04.2022 на питання про причини її відсутності на робочому місці, ОСОБА_1 об`єктивно пояснити нічого не змогла, спираючись на нібито вказівки вищого керівництва ГУНП. Тож просить визнати відсутність ОСОБА_1 на роботі прогулом та застосувати до останньої заходи дисциплінарного впливу згідно п.4. ст. 40 КЗпП (а.с. 66).

Відповідно до подання начальника ЦЗ ГУНП в Полтавській області Стеблюка О., на ім`я начальника ГУПН в Полтавській області Рогачова Є., порушується питання про звільнення ОСОБА_1 з роботи, за п.4. ст. 40 КЗпП, за прогул (а.с. 73).

Актом від 13.04.2022 засвідчено що 13.04.2022 начальник ВКЕЗ Борисенко О.П. запропонував черговій бюро перепусток відділення комунально-експлуатаційного забезпечення ЦЗ ГУНП Юленко С.О., надати письмові пояснення з приводу відсутності її на роботі протягом робочого дня 07.04.2022, 08.04.2022, 11.04.2022, 12.04.2022. Від надання будь-яких пояснень ОСОБА_1 відмовилась, вчинила сварку та ображала присутніх (а.с. 72).

Актом від 14.04.2022 засвідчено що 14.04.2022 начальник ВКЕЗ ОСОБА_8 оголосив черговій бюро перепусток відділення комунально-експлуатаційного забезпечення ЦЗ ГУНП Юленко С.О. текст наказу ГУНП в Полтавській області від 14.04. 2022 №167о/с про її звільнення з роботи за п.4. ст. 40 КЗпП. Після цього ОСОБА_8 передав ОСОБА_1 витяг з даного наказу та попросив надати розписку про його отримання ОСОБА_1 у категоричній формі відмовилась надавати розписку, порвала витяг з наказу та почала ображати присутніх, вчинила сварку (а.с. 74).

Згідно посадової інструкції чергового бюро перепусток відділення комунально-експлуатаційного забезпечення центру забезпечення ГУНП в Полтавській області (а.с.195), в посадові обов`язки чергового входить здійснювати прибирання та утримувати в належному стані квартири для тимчасового проживання працівників ГУНП;приймати участь в інвентаризації майна, яке знаходиться в зазначених квартирах, за вказівкою

керівника ГУНП здійснювати закупівлю товарно-матеріальних цінностей, проводити періодичний огляд та складати акти на списання товаро-матеріальних цінностей.

Відповідно до витягу з табелю обліку робочого часу за квітень 2022 року, черговою бюро перепусток відділення комунально-експлуатаційного забезпечення ЦЗ ГУНП Юленко С.О. відпрацьовано за місяць всього шість днів, 07.04.2022, 08.04.2022,11.04.2022, 12.04.2022 табель містить позначки «ПР». Останній відпрацьований день 14.04.2022 (а.с. 87).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК №713937 ОСОБА_1 має третю групу інвалідності з 01.04.2021 безстроково (а.с. 38).

Згідно довідки форми ОК-5 за квітень 2022 року нарахована позивачу заробітна плата становила 7 324, 10 грн за 14 днів (а.с. 131-133).

Листом ГУНП в Полтавській області від 04.08.2022 № 99аз, повідомляється що до наказу ГУНП від 14.04.2022 №167о/с про звільнення ОСОБА_1 внесені зміни в частині виплати останній грошової компенсації за невикористану відпустку з 01.01.2016 по 31.12.2016 в кількості 24 календарних дні (а.с. 136).

Не погоджуючись з наказом про звільнення, вважаючи, що відповідачем допущені порушення законодавства про працю, позивач звернулася до суду за захистом своїх трудових прав.

Встановлені судом обставини вказують на те, що між позивачем та відповідачем існували трудові правовідносини, в межах яких між ними виник спір з приводу правомірності припинення трудових відносин шляхом звільнення на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул.

Суд акцентує увагу на тому, що навіть в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, право особи на судовий захист не може бути обмежено, оскільки відповідно до ст.ст.10,26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану повноваження судів не можуть бути припинені.

Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення

строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді даного позову про поновлення позивача на роботі звільненої згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд виходить з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул є дисциплінарним проступком, до звільнення з цієї підстави застосовується положення статей 147, 148, 149 КЗпП України.

Згідно з ч.1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення до працівника, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Якщо працівник відмовився від цього, власник повинен скласти акт про відмову від дачі пояснень і провести дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни. Власник підприємства зобов`язаний, застосовуючи певний вид дисциплінарного стягнення, видати наказ (розпорядження), в якому в обов`язковому порядку зазначити мотиви застосування стягнення.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі позивача, звільненого за пунктом четвертим статті 40 КЗпП України, суд виходить з конкретних обставин і враховує докази, передбачені статтею 76 ЦПК України.

Відповідно до ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції на день звільнення позивача),у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються ,крім випадків звільнення працівників підприємства, установ або організацій ,обраних до профспілкових органів.

Таким чином ,з урахуванням вищевказаних положень закону ,посилання

позивача на той факт,що позивач є членом первинної профспілкової організації ГУНП в Полтавській області ,а тому для її звільнення необхідна попередня згода виборного органу (профспілкового представника),первинної профспілкової організації ,членом якої є працівник ,суд до уваги не приймає.

Крім того, доказів того,що позивач є членом первинної профспілкової організації ГУНП в Полтавській області суду не надано.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд зазначає, що згідно табелю обліку робочого часу за квітень 2022 ОСОБА_1 ,черговий бюро перепусток має прогули 07.04.2023, 08.04.2022,11.04.2022.12.04.2022 (а.с.134).

Отже, судом досліджуються тільки обставини відсутності позивача на роботі 07.04.2023, 08.04.2022,11.04.2022.12.04.2022.

Позивач фактично визнала в позові та в судовому засіданні свою відсутність на роботі з 08.03.2022 по 12.04.2022 (а.с.109) .

Отже, факт відсутності позивача на роботі 07.04.2022, 08.04.2022,11.04.2022, 12.04.2022 нею не оспорюється.

Суд не бере до уваги посилання позивача в заяві про зміну підстав позову на телефонну розмову, яка нібито сталася 08.03.2022(а.с.107,108) та відмовив позивачу в дослідженні відповідного аудіозапису як недопустимого доказу з наступних підстав.

Так, ст. 31 Конституції України гарантує кожному громадянину таємницю телефонних розмов.

Безпосередньо телефонних розмов стосується ст. 163 КК України ,яка передбачає кримінальну відповідальність за порушення, у тому числі таємниці телефонних розмов.

Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку, що запис телефонних розмов може проводитись тільки за згоди особи, розмову, якої записують або на підставі ухвали суду.

Суд також не бере до уваги пояснення представника позивача про те, що відповідач, пропонуючи позивачу інше робоче місце , фактично змінив умови праці та не попередив позивача про це ,відповідно до положень трудового законодавства, оскільки на даний факт позивач не посилалася в позові як на підставу позовних вимог.

Крім того ,вивчивши посадову інструкцію позивача ,суд дійшов висновку, що в її обов`язки входило не тільки прибирання квартир для тимчасового проживання працівників ГУНП, а і інші обов`язки , які можно було виконувати,знаходячись в іншому приміщенні.

Таким чином, суд враховує те, що з метою захисту життя працівників в умовах воєнного стану, позивачці було надано робоче місце в іншому приміщенні, в якому вона могла виконувати роботу, передбачену її посадовою інструкцією та не вважає це зміною істотних умов праці.

Суд бере до уваги ,надані відповідачем належні та допустимі докази відсутності позивача на роботі 07.04.2022, 08.04.2022, 11.04.2022,12.04.2022,а саме: акти про відсутність на роботі позивача від 07.04.2022, 08.04.2022, 11.04.2022,12.04.2022 (а.с.68-71),акт про відмову від надання пояснень від 13.04.2022 (а.с.72), акт про відмову від отримання наказу про звільнення від 14.04.2022(а.с.74),табель обліку робочого часу за квітень 2022 року.

Суд також бере до уваги пояснення вищезазначених свідків щодо обставин відсутності позивача на роботі, складення актів про відсутності на роботі, акту про відмову від отримання наказу про звільнення.

Позивач зазначає, що була відсутня на роботі з поважних причин, а саме : керівництво відправило її додому в зв`язку з веденням бойових дій та загрозою для життя та здоров`я. Крім того, з 10.03.2022 вона почала займатися волонтерською діяльністю, плела маскувальні сітки в Науковому ліцеї № 3 Полтавської міської ради.

В зв"язку з цим суд бере до уваги пояснення свідків про те,що позивача було попереджено про необхідність її виходу на роботу ,але вона відмовилась.

В судовому засіданні позивач мотивувала відмову тим,що їй було надано робоче місце ,яке не відповідає умовам праці ,які повинні бути встановлені для інваліда 3 групи.

Суд не бере до уваги ці посилання позивача ,оскільки позивач до звільнення виконувала роботу по прибиранню приміщень ,яка є фізичною роботою,а тому надання в її розпорядження робочого місця ,яке зображено на фото (а.с.97) ,наданому позивачем ,де є стілець,стіл ,диван ,суд не вважає неприйнятним в контексті виконання на цьому робочому місці роботи інвалідом третьої групи.

Посилання позивача на зайняття волонтерською діяльністю як на поважність прогулу ,на увагу суду не заслуговують ,оскільки зайняття волонтерською діяльністю в період робочого часу не є поважною причиною відсутності на роботі.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів поважності причин її відсутності на роботі у вищевказані дати.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що відсутність позивача на робочому місці 07.04.2023, 08.04.2022,11.04.2022.12.04.2022 є прогулом, оскільки у вказаний період вона була відсутня на роботі у вказаний період без поважних причин, що зафіксовано актами та доповідними записками сторони відповідача та підтверджується належними доказами.

Таким чином, з огляду на те, що факт прогулу, як дисциплінарного проступку підтверджений представленими суду доказами, зазначені позивачем обставини не можуть бути підставою для поновлення позивача на роботі.

При цьому, суд враховує висновки ВС, викладені у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 341/1751/17, постанові від 27 травня 2020 року у справі № 750/5598/17 та постанові від 06 листопада 2020 року у справі № 367/682/18-ц, згідно із якими невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Тобто, відсутність письмових пояснень працівника сама по собі не є підставою для його поновлення.

З огляду на зазначені обставини у даній справі, суд дійшов висновку, що звільнення позивача за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України є законним, оскільки позивач вчинила прогул, який роботодавцем належним чином зафіксовано та документально підтверджено ,що свідчить про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку,оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробтку є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі,

Аналізуючи встановлені факти та обставини за яких позивачем були допущені прогули, суд знаходить, що звільнення позивача було проведено з дотриманням норм трудового законодавства, а тому позовні вимоги є необгрунтованими та такими,що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.13, 81, 141, 263-265, 268, 273, 279 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Полтави протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ,, РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Полтавській області, , юридична адреса: м. Полтава, вул. Пушкіна, 83.

Повний текст рішення складено 16.06.2023.

Суддя В.В. Москаленко