КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУДУ
______________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3892/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року (суддя Ул`яновська О.В.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

у листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 61 069грн 49коп. та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з метою отримання банківських послуг відповідач 13 січня 2011 року підписав заяву, чим підтвердив свою згоду, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, відкрив кредитний рахунок, встановив початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 50 000грн, видав відповідачу кредитну картку та надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 18 жовтня 2021 року становить 61069грн 49коп. та складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 591грн 02коп., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 11 478грн 47коп.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 591грн 02коп. та судовий збір у розмірі 1843грн 33 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі представник позивача - Власенко А.О. просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

Представник позивача посилається на те, що між сторонами укладено кредитний договір, що підтверджено підписанням відповідачем анкети - заяви та довідки про умови

кредитування з використання кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій вказано тип кредитної лінії, базова відсоткова ставка за користування кредитом - 2,5% в місяць, розмір та строк внесення щомісячних платежів, умова по сплаті пені та штрафу, отже відповідач належним чином був ознайомлений з умовами кредитування щодо сплати процентів. Зазначає, що на підставі заяви та довідки банком було відкрито відповідачу картковий рахунок та видано кредитну картку, яку відповідач активізував та отримував кредитні кошти з власної ініціативи, у подальшому звертався до банку із заявою про перевипуск картки, що підтверджується наданими суду доказами.

Представник позивача вважає, що сторони при укладенні кредитного договору належним чином узгодили істотні умови кредитного договору, у тому числі і розмір відсоткової ставки за користування кредитом, тому суд безпідставно відмовив у стягненні процентів.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 13 січня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодився, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua (с.с.23).

Також ОСОБА_1 у анкеті-заяві підтвердив, що згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які будуть надані йому у письмовому вигляді.

Крім того, 13 січня 2011 року ОСОБА_3 підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду".

Відповідно до наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_3 , протягом 13 січня 2011 року - 6 травня 2021 року неодноразово змінено кредитний ліміт. В останнє кредитний ліміт змінено 20 квітня 2021 року, який встановлено у розмірі 50 000грн.

Згідно довідки позивача, на підставі укладеного з відповідачем договору, останньому видано кредитні картки: № НОМЕР_1 , терміном дії з 13 січня 2011 року по листопад 2014 року; № НОМЕР_2 , терміном дії з 15 грудня 2011 року по вересень 2015 року; № НОМЕР_3 , терміном дії з 3 лютого 2015 року по квітень 2018 року; № НОМЕР_4 , терміном дії з 23 квітня 2018 року по квітень 2022 року.

Позивачем наданий розрахунок заборгованості, згідно якого станом на 18 жовтня 2021 року у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 61069грн 49коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 591грн 02коп. та простроченими відсотками у розмірі 11 478грн 47коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів погодження з відповідачем всіх істотних умов кредитного договору, а відтак позивач має право тільки на повернення тієї суми, яка була отримана відповідачем.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог не оскаржується, а відтак не є предметом апеляційного перегляду відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Проте повністю погодитися з висновками суду першої інстанції колегія суддів не

може з таких підстав.

Згідно частини 4 статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, розмір процентів, які повинен сплачувати позичальник за користування кредитом, та порядок повернення кредиту і сплати процентів.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

13 січня 2011 року ОСОБА_3 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, в якій зазначив, що просить надати йому платіжну картку «кредитка «Універсальна» та встановити кредитний ліміт за платіжною карткою «Універсальна» у розмірі 1 000грн.

Також 13 січня 2011 року відповідачем була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", згідно якої базова відсоткова ставка за користування кредитом складає 2,5% в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості, розмір щомісячних платежів становить 7% від заборгованості, але не менше 50грн і не більше залишку заборгованості і повинен бути внесений до 25 числа місяця, наступного за звітним. У довідці також визначені порядок нарахування та розмір пені, штрафів за невиконання зобов`язань (с.с.24).

Підписавши вказану анкету-заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, та довідку, ОСОБА_3 відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодився на такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання, тобто сторони погодили всі істотні умови кредитного договору, а відтак суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про ненадання позивачем належних доказів у підтвердження погодження з відповідачем істотних умов кредитного договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких

суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача.

Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-80 ЦПК України).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором (постанова Верховного суду у справі № 200/5647/18).

Позивачем суду першої інстанції надана виписка з карткового рахунку ОСОБА_1 , з якої вбачається, що 13 січня 2011 року банк встановив позичальнику кредитний ліміт у сумі 1 000грн, яким позичальник почав користуватися з 7 листопада 2012 року. У подальшому кредитний ліміт збільшувався банком і станом на 31 травня 2019 року становив 50 000грн. З виписки з карткового рахунку вбачається, що після збільшення кредитного ліміту ОСОБА_1 продовжував користуватися кредитними коштами до 10 лютого 2021 року.

Таким чином, надана банком виписка з карткового рахунку позичальника, якій суд повинен був дати оцінку у сукупності з іншими наявними у справі доказами, підтверджує обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За змістом ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа №6-1374цс17).

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

З довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" вбачається, що сторони договору погодили розмір базової відсоткової ставки за користування кредитом - 2,5% в місяць (30% річних).

Разом з тим, дослідивши та проаналізувавши розрахунок заборгованості, виписку по рахунку, колегія суддів встановила, що розрахунок заборгованості за простроченими відсотками не відповідає умовам укладеного між сторонами договору та вимогам закону, оскільки при розрахунку заборгованості позивачем використано іншу процентну ставку, ніж передбачено умовами договору.

Відповідно до розрахунку заборгованості, за період з 13 січня 2011 року по 29 серпня 2014 року нарахування відсотків здійснювалося банком за ставкою 30 % річних, однак в подальшому, починаючи з 1 вересня 2014 року по 2 лютого 2015 року проценти нараховувалися за ставкою 34,80% річних, з 3 лютого 2015 року по 31 березня 2015 року за ставкою 32,40 % річних, з 1 квітня 2015 року по 30 червня 2019 року за ставкою 42%річних (3,5% на місяць), з 1 липня 2019 року по 29 лютого 2020 року за ставкою 84% річних, з 1 березня 2020 року по 31 липня 2020 року за ставкою 42% річних, з 1 серпня 2020 року по 18 жовтня 2021 року за ставкою - 40,80% річних, що не було узгоджено сторонами при підписанні довідки про умови кредитування, в якій сторони погодили розмір відсотків річних, а саме 30 % з розрахунку 360 днів в році (2,5% на місяць).

З наданих суду доказів не вбачається, що сторони погодили збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом або визначили певну процедуру, яка повинна дотримуватися при збільшенні процентної ставки за користування кредитом, а відтак банк повинен дотримуватися загальних правил, визначених вищезазначеними нормами матеріального права при збільшенні процентної ставки за кредитом.

Разом з цим, позивачем не було надано суду доказів виконання вимог закону про повідомлення відповідача про підвищення процентної ставки та погодження з ним розміру підвищеної процентної ставки, а відтак позивач не мав правових підстав для нарахування процентів за підвищеними ставками, тому проценти підлягають нарахуванню, виходячи з процентної ставки 2,5% щомісячно, яка була погоджена сторонами.

З розрахунку заборгованості, зокрема з графи «нарахування відсотків на заборгованості за кредитом при порушенні умов кредитування» вбачається, що нарахування відсотків за прострочений кредит почалось з 01 березня 2021 року, адже до цієї дати позичальником періодично сплачувалась сума коштів на погашення заборгованості, що була спрямована банком, зокрема, на погашення заборгованості по відсотках.

Таким чином, виходячи з процентної ставки 30% річних, встановленої умовами договору, за період з 01 березня 2021 року по 18 жовтня 2021 року (232 днів) заборгованість за процентами становить 9 587грн 60коп. (49 591грн 02коп х 30% х 215 дні /360 днів).

Згідно частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.

Відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано доказів повернення банку отриманих грошових коштів, сплату процентів у повному обсязі за користування кредитом, не спростовано відповідачем і розрахунок заборгованості.

За таких обставин, суд першої інстанції безпідставно звільнив відповідача від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав

встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, неповно з`ясовані обставини справи, не оцінені надані позивачем докази, неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог (96,90%) за подання позовної заяви у сумі 2 199грн 63коп. та за подання апеляційної скарги пропорційно задоволених вимог (83,53%), що становить 2844грн 20коп., а всього 5 043грн 83коп.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та розподілу судових витрат скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , який проживає у АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, яке знаходиться у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 9 587грн 60коп. та судовий збір у сумі 5043грн 83коп., а всього 14 631грн 43коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І.Ящук