Справа № 442/9256/21 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/1963/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 липня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2021 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , у якому, із врахуванням заяви про зміну предмета позову від 13.01.2022просила: витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 нежитлову будівля по літ.А-3, загальною площею 875,2 кв.м., що складається з приміщення кафе-залу та приміщень мотелю, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212. Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0869 га; кадастровий номер :01:004:0130; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212. Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0256 га; кадастровий номер: :01:004:0131; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212. Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна будівлю першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12. Усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення нежитлової будівлі літ.А-3, загальною площею 875,2 кв.м., що складається з приміщення кафе-залу та приміщень мотелю, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212. Усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення земельної ділянки площею 0,0869 га; кадастровий номер :01:004:0130; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212. Усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення земельної ділянки площею 0,0256 га; кадастровий номер: :01:004:0131; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212. Усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення об`єкта нерухомого майна будівлю першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12. Визнати недійсним договір іпотеки від 03.06.2020, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Юлією Сергіївною, зареєстрований в реєстрі за №887. Визнати за ОСОБА_3 право власності на нежитлову будівлю літ.А-3, загальною площею 875,2 кв.м., що складається з приміщення кафе-залу та приміщень мотелю, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 08.07.2014 ОСОБА_3 оголошено переможцем за результатами прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, проведених у виконавчому провадженні №39025113, відкритого на підставі рішення Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області від 29.04.2011 у справі №2-673/11, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено. Так, цим рішенням суд вирішив звернути стягнення на майно, що належить ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , у тому числі на будівлю першої черги кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , на об`єкт незавершеного будівництва мотелю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а також на земельну ділянку площею 0,1112 га, кадастровий номер :01:004:0610, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (надалі нерухоме майно-предмет іпотеки); а кошти, отримані від реалізації нерухомого майна предмета іпотеки, направити на погашення загальної заборгованості ОСОБА_1 перед «ОТП Факторинг Україна» по кредитному договору CM-SME 603/013/2008 від 05.05.2008.

09.07.2014 ОСОБА_3 отримала свідоцтво № НОМЕР_1 , видане приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевською Т.С., та зареєструвала за собою право власності на нерухоме майно, а саме: об`єкт нежитлового будівництва, незавершений будівництвом мотель готовністю 81%, за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер майна: 12, кадастровий номер земельної ділянки: :01:004:0610, цільове призначення: призначена для будівництва та обслуговування відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 »; земельна ділянка площею 0,1125 га з кадастровим номером :01:004:0610; за адресою: АДРЕСА_2 ; цільове призначення: для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 »; реєстраційний номер майна: 12; будівля першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.11.2017, ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 14.12.2017, додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.02.2018 та постановою Львівського апеляційного суду від 20.08.2019 у справі №442/4240/14-ц визнано недійсними прилюдні торги; визнано протиправними дії ПП «Нива В.Ш.» в особі філії 14 щодо проведення прилюдних торгів, складання протоколу від 08.07.2014 №1413457-4/3, оформлення результатів прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки; визнано недійсним протокол ПП «Нива В.Ш. в особі філії 14 від 08.07.2014 року №1413457-4/3 про проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки; визнано недійсним Акт державного виконавця від 09.07.2014; визнано недійсним Свідоцтво №695 від 09.07.2014 року, видане приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевською Т.С. про придбання ОСОБА_3 майна з прилюдних торгів; визнано недійсною державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 .

Після ухвалення рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.11.2017 ОСОБА_1 вчинено наступні дії: право власності на нежитлову будівлю літ.А-3, загальною площею 875,2 кв.м., що складається з приміщення кафе-залу та приміщень мотелю, за адресою АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 ; об`єкт нежитлового будівництва, незавершеного будівництвом готель готовністю 81%, за адресою АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер майна: 12 введений в експлуатацію; 03.06.2020 нежитлова будівля літ.А-3, загальною площею 875,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 передана в іпотеку ОСОБА_4 . Но момент подання позову до Дрогобицького районного суду Львівської області об`єкт нерухомого майна земельна ділянка площею 0,1125 га з кадастровим номером :01:004:0610 за адресою АДРЕСА_2 з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 12 поділена на земельну ділянку площею 0,0869 га з новим кадастровий номер :01:004:0130 та новим реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212, яка належить на праві власності ОСОБА_1 та передана в іпотеку ОСОБА_4 та на земельну ділянку площею 0,0256 га з новим кадастровий номер: :01:004:0131 та реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212, яка на підставі договору дарування належить ОСОБА_2 . Крім того, 22.12.2017 право приватної власності на будівлю першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12 зареєстровано за ОСОБА_1 , яка в свою чергу 23.09.2021 подарувала будівлю кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 .

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.09.2021 у справі № 442/4240/14-ц рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.11.2017, додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.02.2018 та постанову Львівського апеляційного суду від 20.08.2019 в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Нива-В.Ш.», відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевської Тетяни Станіславівни про визнання недійсними прилюдних торгів, протиправними дій, недійсними протоколу, акта, свідоцтва та державної реєстрацію права власності скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевської Тетяни Станіславівни про визнання недійсними прилюдних торгів, протиправними дій, недійсними протоколу, акта, свідоцтва та державної реєстрацію права власності відмовити

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.11.2017, додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.02.2018 та постанова Львівського апеляційного суду від 20.08.2019 втратили законну силу.

Таким чином, позивач вважає, що упродовж розгляду справи № 442/4240/14-ц змінювався правовий статус та інші характеристики нерухомого майна-предмета іпотеки, внаслідок яких таке нерухоме майно-предмет іпотеки вибуло із володіння законного власника ОСОБА_3 , що зумовлює необхідність звернення позивачем із позовом про витребування майна.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 липня 2022 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 за участі третьої особи на стороні відповідачів приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Буднікової Юлії Сергіївни про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та визнання недійсним договору іпотеки задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 нежитлову будівля по літ.А-3, загальною площею 875,2 кв.м., що складається з приміщення кафе-залу та приміщень мотелю, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0869 га; кадастровий номер :01:004:0130; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0256 га; кадастровий номер: :01:004:0131; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна будівлю першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12.

Усунено перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення нежитлової будівлі літ.А-3, загальною площею 875,2 кв.м., що складається з приміщення кафе-залу та приміщень мотелю, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212.

Усунено перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення земельної ділянки площею 0,0869 га; кадастровий номер :01:004:0130; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212.

Усунено перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення земельної ділянки площею 0,0256 га; кадастровий номер: :01:004:0131; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212.

Усунено перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення об`єкта нерухомого майна будівлю першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12.

Визнано недійсним договір іпотеки від 03.06.2020, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Юлією Сергіївною, зареєстрований в реєстрі за №887.

У задоволенні вимоги про визнання за ОСОБА_3 права власності на нежитлову будівлю літ.А-3, загальною площею 875,2 кв.м., що складається з приміщення кафе-залу та приміщень мотелю, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат та про скасування заходів забезпечення позову у справі.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , вважають рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт ОСОБА_2 покликається на те, що не був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що відбувся 08 липня 2022 року, окрім цього він і раніше неодноразово не повідомлявся про призначені судові засідання, а тому вважає, що судом першої інстанції недотримано норм процесуального права щодо належного повідомлення про судовий розгляд, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду. На його думку, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про можливість розгляду справи у відсутності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , оскільки у матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про дату, час та місце судових засідань у справі №442/9256/21, доказів належного направлення відповідачу судових повісток, позовної заяви з додатками, ухвали про відкриття провадження. Зазначене обґрунтовується тим, що ОСОБА_2 з червня 2010 року проживає за адресою АДРЕСА_3 , а суд першої інстанції не вчиняв дій для належного встановлення місця проживання ОСОБА_2 та вручення йому судових документів. Окрім того, ОСОБА_2 посилається на те, що у серпні 2018 року повністю сплатив заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розмірі 1700 000,00 грн, після чого з вересня 2018 року, як підприємець, почав здійснювати господарську діяльність у кафе-барі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », у зв`язку з чим між ним та ОСОБА_1 укладено договір оренди нерухомого майна до 20 серпня 2002 року, а після закінчення строку дії договору оренди між ним та ОСОБА_1 укладено договір дарування, який є дійсним, укладеним з дотриманням письмової форми та нотаріально посвідчений. На момент укладення договору дарування 23 вересня 2021 року нерухоме майно було офіційно зареєстроване на праві власності за ОСОБА_1 , не перебувало під арештом, не було обтяжено в будь-який інший спосіб, відтак його незаконно позбавлено права власності на одержані ним в дар об`єкти нерухомого майна. Вважає неправомірним задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до нього про усунення перешкод у користуванні майном, оскільки шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, право власності може бути захищене лише у разі доведеності факту його порушення. Апеляційна скарга також мотивована тим, що позивачем не доведено факт порушення права власності та захист його у спосіб, передбачений ст. 391 ЦК України.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що ОСОБА_3 не є та ніколи не була власником спірного нерухомого майна, не набувала таке у власність за результатами прилюдних торгів, а отже вона немає права його витребувати у законних власників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Це підтверджується тим, що упродовж часу розгляду справи №442/4240/14-ц змінився правовий статус та інші характеристики нерухомого майна-предмета іпотеки, а приміщення кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на момент подання позову не належать ОСОБА_1 , за боргами якої реалізовувалося на прилюдних торгах. Саме нерухоме майно, що є предметом позову, ніколи не було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав за ОСОБА_3 , а його вартість є у 10 разів більша за вартість майна, що було предметом прилюдних торгів (об`єктів незавершеного будівництва). Кошти, сплачені ОСОБА_3 за майно, яке нею придбавалось на прилюдних торгах, стягнуті на її користь на підставі судових рішень, що набрали законної сили, а сторони недійсного правочину (укладеного на торгах) були повернуті у попередній стан. Задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції повернув ОСОБА_3 нерухоме майно, і окрім цього, рішеннями судів ОСОБА_3 повернуто кошти, сплачені нею за придбане на торгах майно. Судом не враховано те, що заборгованість за рішенням суду повністю сплачена ОСОБА_2 ,, який на законних підставах використовує об`єкти спірного нерухомого майна у підприємницькій діяльності. Суд першої інстанції незаконно ототожнив поняття «завершеного будівництва» і «незавершеного будівництва», витребувавши приміщення кафе-залу та приміщень готелю, загальною площею 975,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , яке ніколи не було предметом прилюдних торгів, оскільки предметом прилюдних торгів було інше нерухоме майно з іншими характеристиками, іншою площею, іншими реєстраційними номерами. Апелянт вважає неправомірним задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спірними об`єктами нерухомості на підставі ст. 391 ЦК України, оскільки таке право може бути захищене лише у разі доведеності факту його порушення. Незаконним, на думу апелянта, є задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки сторони договору діяли добросовісно, з метою реального настання наслідків, рішення суду не містить обґрунтувань недійсності договору іпотеки. Апеляційна скарга обґрунтована також тим, що суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення про позбавлення права власності на майно його співвласника ОСОБА_5 без обов`язкового залучення останнього до участі у справі як співвідповідача. Також суд першої інстанції ухвалив рішення у справі за відсутності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які не були належно повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. ОСОБА_1 також заперечує про законність стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу.

28.09.2022 на адресу Львівського апеляційного суду від представника позивача, адвоката Посікіри Р.Р., надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . У ньому представник посилався на додану до позовної заяви деталізовану інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав, з якої можна зробити висновок, що за період з 2014 по 2021 роки змінювались лише ідентифікуючі ознаки спірних об`єктів нерухомого майна та кадастрові номери земельних ділянок, проте ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами те, що витребовуване майно фактично є різним від того, яке придбане на торгах. Незважаючи на формальні зміни ідентифікуючих ознак спірного нерухомого майна, в натурі нових об`єктів нерухомості створено не було. Вказує на можливість витребувати у незаконного володільця ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0256 га та будівлю першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м. з огляду на те, що договір дарування від 23 року 2021 року, укладений через три тижні після винесення касаційним судом постанови у справі №442/4240/14-ц не на користь ОСОБА_1 , є безоплатний та вчинений між близькими родичами (матір`ю та сином) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Заявляє про недобросовісність іпотекодержателя ОСОБА_4 з огляду на те, що такий договір іпотеки вчинено за письмовою згодою його дружини ОСОБА_6 , яка брала участь у прилюдних торгах через уповноважену особу ОСОБА_8 (сина ОСОБА_1 та брата ОСОБА_2 ) та була позивачем у справі № 442/4240/14-ц про визнання недійсними прилюдних торгів, протиправними дій, недійсними протоколу, акта, свідоцтва та державної реєстрацію права власності відмовити, що, на думку позивача, вказує на фраудаторний характер правочину щодо передачі частини спірного майна в іпотеку. Доводить, що позивач є законним власником новоствореного об`єкта нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі літ. А-З, яка складається з приміщення кафе-залу та мотелю, загальною площею 875,2 м. кв. (колишнього об`єкта незавершеного будівництвом мотелю готовністю 81 % під літ. А-2), оскільки на момент реєстрації за нею права власності 09 липня 2014 року, таке майно було виготовлене та введене в експлуатацію, його площа та інші технічні характеристики не змінились. Представник позивача також не визнає, що позивачу повернуто кошти за майно, яке нею придбавалось на прилюдних торгах, оскільки ОСОБА_1 не доведено факт такого повернення, а публічні торги від 08 липня 2014 року є законними, протокол, акт, свідоцтво є дійсними; підстав для повернення сторін у попередній стан немає. Наголошує, що не було необхідності залучати до справи чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , оскільки законним власником спірного нерухомого майна (нежитлової будівлі літ.А-3, загальною площею 875,2 кв.м., що складається з приміщення кафе-залу та приміщень мотелю, та земельної ділянки площею 0,0869 га з кадастровим номером :01:004:0130) є ОСОБА_3 , тоді ж коли ОСОБА_1 є лише незаконним володільцем, у якої не виникало права власності, а отже, права спільної власності на спірне майно не могло виникнути і в її чоловіка ОСОБА_5

23.11.2022 на адресу Львівського апеляційного суду від представника позивача, адвоката Посікіри Р.Р., надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому представник заперечував факт неналежного повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи №442/9256/21, ненадіслання на адресу місця фактичного проживання останнього копії позовної заяви з додатками, ухвали про відкриття провадження та судових повісток. Представник доводить, що у Договорі дарування нежитлової будівлі та земельної ділянки вказано, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 , а отже, позовна заява у справі №442/9256/21 подана до ОСОБА_2 саме по місцю його реєстрації. Вважає, що посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 у серпні 2018 року повністю сплатив її заборгованість перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна», не стосуються предмету позову у справі. Доводить, що сам факт того, що договір дарування укладений через три тижні після винесення постанови у справі №442/4240/14-ц свідчить про те, що цей договір укладений з метою недопущення повороту виконання скасованого рішення. Стверджує, що факт укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору дарування кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » для продовження здійснення ним підприємницької діяльності є фактом порушення права власності особи способом, передбаченим у ст. 391 ЦК України, а отже, і наявні підстави для усунення перешкод для користування таким майном шляхом звільнення.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_9 просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу (гонорар адвоката) за надання послуг представництва в суді апеляційної інстанції у розмірі 200 000,00 грн. сумарно.

Учасники процесу в судове засідання, призначене на 14 серпня 2023 року, не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, оскільки з 11.08.2023 року до 18.08.2023 року перебуває у службовому відрядженні у Закарпатській області.

Приватний нотаріус Буднікова Юлія Сергіївна просила розглядати справу у її відсутності.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

З матеріалів справи вбачається, що апеляційним судом розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі і з підстав неявки до суду учасників справи, які належним чином повідомлялися про день, час та місце розгляду справи, шляхом неодноразового надіслання рекомендованих повідомлень про виклик до суду, розміщенням оголошення на сайті апеляційного суду про виклик до суду, що свідчить про те, що судом апеляційної інстанції вживалися заходи для виклику учасників справи до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що явка в суд апеляційної інстанції не є обов`язковою, учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент набуття ОСОБА_1 права власності на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_5 , загальною площею 875,2 кв.м., здійснення нею поділу земельної ділянки площею 0,1125 га з кадастровим номером :01:004:0610, за адресою АДРЕСА_2 , укладення нею з ОСОБА_2 договору дарування нежитлової будівлі та земельної ділянки, посвідченого 23 вересня 2021 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу за реєстровим №686, укладення нею з ОСОБА_4 договору іпотеки, посвідченого 03 червня 2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Ю.С. за реєстровим №887 після винесення постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.09.2021 у справі №442/4240/14-ц, ОСОБА_1 була лише володільцем спірного нерухомого майна, при тому, що право володіння залишилось за законною власницею ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_1 не довела під час судового розгляду те, що витребовувані земельні ділянки, незважаючи на іншу площу, кадастровий номер та реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна, утворились не внаслідок поділу земельної ділянки площею 0,1125 га з кадастровим номером :01:004:0610, за адресою АДРЕСА_2 . Суд також врахував те, що у сертифікаті відповідності №ЛВ000690 від 25.06.2010 йдеться про те, що Інспекція ДАБК у Львівській області засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта (окремого пускового комплексу) відпочинкового комплексу «ІНКЛЮЗ» ІІ черга кафе-зал №2, ІІІ черга мотель, загальна площа кафе-залу №2 374,9 кв.м., загальна площа мотелю 500,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 . Замовник об`єкта будівництва: ОСОБА_1 , сертифікат відповідності видано на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації від 12 квітня 2010 року, а отже, незважаючи на те, що право власності ще не було зареєстровано, в натурі приміщення кафе-бару та готелю уже було, і окрім того, суд дійшов висновку, що починаючи з 2010 року ОСОБА_1 не проводила кількісні та якісні покращення чи будівельні роботи об`єкту нерухомого майна приміщення кафе-залу та приміщення мотелю, загальною площею 875,2 кв.м. Оскільки судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,0256 га з кадастровим номером :01:004:0131 та об`єкт нерухомого майна будівлю першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м. вибули із володіння ОСОБА_1 безоплатно на підставі договору дарування, то законний власник має право витребувати майно незалежно від добросовісності набуття такого майна, а дійсність договору дарування не впливає на можливість його витребування. На момент укладення договору іпотеки ОСОБА_1 не мала права володіння спірним нерухомим майном, вона була лише незаконним володільцем, а отже, не могла розпоряджатись усіма правомочностями законного власника, у тому числі давати нерухоме майно в іпотеку. З огляду на те, що правочин щодо передачі частини спірного майна в іпотеку порушує права позивача, суд дійшов висновку про підставність вимоги позивача про визнання недійсним договору іпотеки від 03.06.2020, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Юлією Сергіївною, зареєстрований в реєстрі за №887.

Задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним нерухомим майном, то під час розгляду справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заперечувалось те, що вони продовжують володіти і користуватись спірним нерухомим майно, а у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 підтвердила, що її син ОСОБА_2 здійснює успішну підприємницьку діяльність на території кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 », таким чином, з метою процесуальної економії, та для недопущення необхідності у майбутньому подавати позивачем нового позову про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення земельних ділянок та нежитлових будівель об`єктів нерухомого майна.

Дійшовши висновку, що одночасне заявлення вимог про визнання права власності та витребування майна не узгоджуються із наявною судовою практикою та положеннями цивільного законодавства, тому з огляду на задоволення судом вимоги про витребування на користь позивача нежитлової будівлі літ.А-3, загальною площею 875,2 кв.м., що складається з приміщення кафе-залу та приміщень мотелю, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212, суд відмовив у задоволенні вимоги про визнання за ОСОБА_3 права власності на це майно.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 квітня 2011 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області ухвалив рішення у справі №2-673/11, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Так, цим рішенням суд вирішив звернути стягнення на майно, що належить ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , у тому числі на будівлю першої черги кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , на об`єкт незавершеного будівництва мотелю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а також на земельну ділянку площею 0,1112 га, кадастровий номер :01:004:0610, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ; а кошти, отримані від реалізації нерухомого майна предмета іпотеки, направити на погашення загальної заборгованості ОСОБА_1 перед «ОТП Факторинг Україна» по кредитному договору CM-SME 603/013/2008 від 05.05.2008. На підставі вище вказаного рішення 10 червня 2012 року видано виконавчий лист.

23 липня 2013 року старший державний виконавець ПВР управління ДВС у Львівській області відкрив виконавче провадження №39025113 з виконання виконавчого листа №2-673/11 від 10 червня 2011 року.

08 липня 2014 року за результатами прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, проведених у виконавчому провадженні, переможцем електронних торгів оголошено ОСОБА_3

09 липня 2014 року приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевська Т.С. видала свідоцтво №695, яким посвідчила, що позивачеві належить на праві власності майно предмет іпотеки загальною вартістю 1 106 481,75 грн, які придбані позивачем за 1 110 000,00 грн, що раніше належали відповідачці ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Відповідно до деталізованої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав №287178099 від 28 листопада 2021 року, на підставі зазначеного свідоцтва позивач зареєструвала за собою право власності на такі об`єкти:

1. Об`єкт нежитлового будівництва, незавершений будівництвом мотель готовністю 81%, за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер майна: 12, кадастровий номер земельної ділянки: :01:004:0610, цільове призначення: призначена для будівництва та обслуговування відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Дата, час державної реєстрації: 09.07.2014 17:02:08. Підстава для державної реєстрації: свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 695, виданий 09.07.2014, видавник: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевська Тетяна Станіславівна. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 14330781 від 09.07.2014 17:21:24, приватний нотаріус Манзілевська Тетяна Станіславівна, Дрогобицький районний нотаріальний округ, Львівська обл.

2. Земельна ділянка площею 0,1125 га з кадастровим номером :01:004:0610; за адресою: АДРЕСА_2 ; цільове призначення: для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 »; реєстраційний номер майна: 12. Дата, час державної реєстрації: 09.07.2014 17:02:08. Підстава для державної реєстрації: свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 695, виданий 09.07.2014, видавник: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевська Тетяна Станіславівна. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 14330781 від 09.07.2014 17:21:24, приватний нотаріус Манзілевська Тетяна Станіславівна, Дрогобицький районний нотаріальний округ, Львівська обл.

3. Будівля, будівля першої черги кафе-бару «Колиба» відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12. Дата, час державної реєстрації: 09.07.2014 17:48:00. Підстава для державної реєстрації: свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 695, виданий 09.07.2014, видавник: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевська Тетяна Станіславівна Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 14332580 від 09.07.2014 18:12:16, приватний нотаріус Манзілевська Тетяна Станіславівна, Дрогобицький районний нотаріальний округ, Львівська обл.

16.11.2017 рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі №442/4240/14-ц позов задоволено.

Визнано недійсними прилюдні торги, що організовані та проведені Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області та ПП «Нива В.Ш.» в особі філії 14 з реалізації предмету іпотеки: нежитлової будівлі/будівля першої черги кафе-бару «Колиба відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 177,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ; об`єкту незавершеного будівництва незавершеного будівництвом мотель готовність 81% за адресою: АДРЕСА_2 ; земельної ділянки, на якій розташовані дані обєкти, призначеній для будівництва та обслуговування відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 0,1125 гектара, кадастровий номер :01:004:0610, за адресою: АДРЕСА_2 , результати яких оформлені та затверджені Протоколом №1413457-4/3 від 08.07.2014 року та Актом державного виконавця від 09.07.2014, що складений головним державним виконавцем Германчуком Р.В., затверджений начальником ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області ОСОБА_15 про реалізацію предмета іпотеки.

Визнано протиправними дії ПП «Нива В.Ш.» в особі філії 14 щодо проведення прилюдних торгів, складання протоколу від 08.07.2014 №1413457-4/3, оформлення результатів прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки: нежитлової будівлі/будівля першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 177,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ; об`єкту незавершеного будівництва незавершеного будівництвом мотель готовність 81% за адресою: АДРЕСА_2 ; земельної ділянки, на якій розташовані дані об`єкти, призначеній для будівництва та обслуговування відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 0,1125 гектара, кадастровий номер :01:004:0610, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним протокол ПП «Нива В.Ш. в особі філії 14 від 08.07.2014 року №1413457-4/3 про проведення прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки: нежитлової будівлі/будівля першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 177,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; об`єкту незавершеного будівництва незавершеного будівництвом мотель готовність 81%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; земельної ділянки, на якій розташовані дані об`єкти, призначеній для будівництва та обслуговування відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 0,1125 гектара, кадастровий номер :01:004:0610, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним Акт державного виконавця від 09.07.2014, складений головним державним виконавцем Германчуком Р.В., затверджений начальником ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області Цабаком В.Я. про реалізацію предмета іпотеки: нежитлової будівлі/будівля першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 177,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ; об`єкту незавершеного будівництва незавершеного будівництвом мотель готовність 81%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; земельної ділянки, на які розташованій дані об`єкти, призначена для будівництва та обслуговування відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 0,1125 гектара, кадастровий номер :01:004:0610, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним Свідоцтво №595 від 09.07.2014 року, видане приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевською Т.С. про придбання ОСОБА_3 майна з прилюдних торгів, а саме: нежитлової будівлі/будівля першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 177,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ; об`єкту незавершеного будівництва незавершеного будівництвом мотель готовність 81%, за адресою: АДРЕСА_2 ; земельної ділянки, на якій розташовані дані об`єкти, призначеній для будівництва та обслуговування відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 0,1125 гектара, кадастровий номер :01:004:0610, за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано недійсною державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 на нежитлову будівлі/будівля першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 177,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ; об`єкт незавершеного будівництва незавершеного будівництвом мотель готовність 81%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, на якій розташовані дані обєкти, призначену для будівництва та обслуговування відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 0,1125 гектара, кадастровий номер :01:004:0610, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (номер запису про право власності 6280232, дата, час державної реєстрації 09.07.2014, підстава виникнення права власності свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер:595, виданий 09.07.2014, видавник: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевська Т.С.).

14 грудня 2017 року ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області виправлено описку в рішенні цього ж суду від 16 листопада 2017 року.

22 лютого 2018 року додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, крім основних вимог, суд ухвалив:

- Позов ОСОБА_10 , який є представником ОСОБА_6 до Приватного підприємства «Нива-В.Ш.» в особі Львівської філії 14 Приватного підприємства «Нива-В.Ш.», відділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевської Т.С., третіх осіб: ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання протиправними дій, визнання недійсними прилюдних торгів та протоколу їх проведення, визнання недійсними акта державного виконавця, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, державної реєстрації права власності задовольнити.

- Позов ОСОБА_7 до ПП «Нива-В.Ш. в особі Львівської філії 14 Приватного підприємства «Нива-В.Ш.», відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевської Т.С., треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання протиправними дій, визнання недійсними прилюдних торгів та протоколу їх проведення, визнання недійсними акта державного виконавця, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, державної реєстрації права власності задовольнити.

- Позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Нива-В.Ш.» в особі Львівської філії 14 Приватного підприємства «Нива-В.Ш.», відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевської Т.С., треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про визнання протиправними дій, визнання недійсними прилюдних торгів та протоколу їх проведення, визнання недійсними акта державного виконавця, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, державної реєстрації права власності задовольнити.

20 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у справі №442/4240/14-ц постановив апеляційні скарги ОСОБА_3 залишити без задоволення; рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

01 вересня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив касаційну скаргу відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області задовольнити частково.

Скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року, додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Нива-В.Ш.», відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевської Тетяни Станіславівни про визнання недійсними прилюдних торгів, протиправними дій, недійсними протоколу, акта, свідоцтва та державної реєстрацію права власності та ухвалено в цій частині нове рішення.

Закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Нива-В.Ш.».

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевської Тетяни Станіславівни про визнання недійсними прилюдних торгів, протиправними дій, недійсними протоколу, акта, свідоцтва та державної реєстрацію права власності.

У постанові суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що установлені судами обставини та доводи ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 свідчать, що оспорювані прилюдні торги не порушують права чи інтереси зазначених позивачів, які не є сторонами договору купівлі-продажу майна, укладеного за результатами прилюдних торгах, оскільки визнавались переможцями торгів, але відмовились підписати протокол торгів або сплатити кошти за придбане на прилюдних торгах майно. Разом з цим є помилковим і посилання судів на те, що під час дії двох судових заборон від 22 листопада 2013 року та 16 червня 2014 року розпоряджатися предметом іпотеки відповідачі продовжували розпоряджатися спірним майном, оскільки оспорювані торги були проведені 15 листопада 2013 року, тобто до дня постановлення зазначених судових ухвал про забезпечення позову, а саме лише оформлення результатів прилюдних торгів шляхом складення протоколу проведення прилюдних торгів та акту про реалізацію предмета іпотеки не можна вважати діями щодо розпорядження предметом іпотеки. Оспорювані торги проведені без порушення частини третьої статті 46 Закону України «Про іпотеку», тому висновок судів про наявність підстави для визнання їх недійсними (з підстави порушення правил проведення торгів) є помилковим. Також суди першої та апеляційної інстанції зробили помилковий висновок про втрату встановленої частиною п`ятою статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» чинності звіту про оцінку від 03 вересня 2013 року на момент складення акта про реалізацію предмета іпотеки від 09 липня 2014 року та незаконність цього висновку, оскільки обставин оскарження оцінки майна в установленому порядку суди не встановили, а оспорювані торги відбулись 15 листопада 2013 року, тобто коли звіт про оцінку майна був чинним.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року, додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 лютого 2018 року та постанова Львівського апеляційного суду від 20.08.2019 втрачають законну силу.

Водночас вже після скасування рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року по справі №442/4240/17 вчинено дії щодо зміни характеристик спірного нерухомого майна.

Зокрема щодо об`єкта нежитлового будівництва, незавершеного будівництвом готелю готовністю 81%, за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна: 12) судом встановлено наступне.

22 грудня 2017 року право власності ОСОБА_3 скасовано державним реєстратором виконавчого комітету Трускавецької міської ради Федурко Р.В. на підставі ухвали від 14 грудня 2017 року та рішення від 16 листопада 2007 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у справі №442/4240/14-ц.

22 грудня 2017 року ОСОБА_1 зареєструвала за собою право власності на об`єкт нежитлового будівництва, незавершеного будівництвом готелю готовністю 81% на підставі витягу з реєстру прав власності №18679343 від 30 квітня 2008 року, виданого Дрогобицьким державним комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки; державного акта на право власності на земельну ділянку ЯД№497228 від 03 квітня 2007 року, виданого Дрогобицьким районним відділом земельних ресурсів; дозволу на виконання будівельних робіт №14 від 22 грудня 2004, виданого Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю Дрогобицької райдержадміністрації. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 22 грудня 2017 року прийнято державним реєстратором Виконавчого комітету Трускавецької міської ради Федурко Р.В. за індексним номером 38922891 (номер запису про право власності: 24118018).

Судом встановлено, що 29 травня 2019 року державним реєстратором Виконавчого комітету Трускавецької міської ради припинено право власності ОСОБА_1 на об`єкт нежитлового будівництва незавершеного будівництвом готелю готовністю 81%, за адресою АДРЕСА_2 за №12; закрито розділ у ДРРП та реєстраційну справу на ОНМ за №12; зареєстровано право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівля літ.А-3, загальною площею 875,2 кв.м., що складається з приміщення кафе-залу та приміщень мотелю, за адресою АДРЕСА_1 ; відкрито розділ у ДРРП та реєстраційну справу на ОНМ за №21.

Запис про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_5 , загальною площею 875,2 кв.м. внесено до ДРРП 03.06.2019 (номер запису про право власності 31822360.)

Судом встановлено, що оскільки рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області набрало законної сили 20 серпня 2019 року, про що вказано у самому рішенні, нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_5 , загальною площею 875,2 кв.м. було введено в експлуатацію та зареєстровано за ОСОБА_1 22 грудня 2017 року, то такі реєстраційні дії є незаконними.

03 червня 2020 року між ОСОБА_4 (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Ю.С., зареєстрований в реєстрі за №887, за яким зазначений новостворений об`єкт передано в іпотеку.

Відповідно до п.1.1 Договору іпотеки, цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з договору позики, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем від 29 травня 2020 року, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язана повернути іпотекодержателю до 29 травня 2025 року позику у розмірі 358 622,00 долари США, що є еквівалентом суми 9 682 794,00 грн. Для забезпечення своєчасного виконання договору позики, іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю нежитлову будівлю, літ А-3, яка складається з приміщення кафе-залу та приміщення мотелю, загальною площею 875,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,0869 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, вид використання: для обслуговування відпочинкового комплексу, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :01:004:0130. Нежитлова будівля належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Сертифікату відповідності, виданого Інспекцією ДАБК у Львівській області 25 червня 2010 року №ЛВ000690. Право власності на зазначену нежитлову будівлю зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності 31822360, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212. Земельна ділянка належить іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯД №497228, виданого Дрогобицьким районним відділом земельних ресурсів 03 квітня 2007 року. Право власності на зазначену земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності 32455592, реєстраційний номер об`єкт нерухомого майна 212.

Щодо земельної ділянки площею 0,1125 га з кадастровим номером :01:004:0610 за адресою АДРЕСА_2 ; цільове призначення: для будівництва та обслуговування відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за №12 суд встановив наступне.

22 грудня 2017 року право власності ОСОБА_3 скасовано державним реєстратором Виконавчого комітету Трускавецької міської ради Федурко Р.В. на підставі рішень Дорогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року та від 16 листопада 2007 року у справі №442/4240/14-ц.

22 грудня 2017 року ОСОБА_1 зареєструвала за собою право власності на вищевказане нерухоме майно на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯД№497228 від 03 квітня 2007, виданого Дрогобицьким районним відділом земельних ресурсів. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 грудня 2017 ркоу за індексним номером 38920404 прийнято реєстратором Виконавчого комітету Трускавецької міської ради Федурко Р.В. (номер запису про право власності 24115524.

Судом встановлено, що 15 липня 2019 року державний реєстратор Модрицької сільської ради Дрогобицького району Топорович Ліля Мар`янівна прийняла рішення за індексним №47847465 про поділ об`єкта нерухомого майна земельної ділянки з кадастровим номером площею 0,1125, внаслідок якого утворились наступні об`єкти нерухомості: земельна ділянка площею 0,0869 га; кадастровий номер :01:004:0130; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212 та земельна ділянка площею 0,0256 га; кадастровий номер: :01:004:0131; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212.

15 липня 2019 року Державний реєстратор Модрицької сільська рада Дрогобицького району Топорович Л.М. прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0869 га за ОСОБА_1 (з відкриттям розділу), за індексним №47847074 від 18 липня 2019 року.

03 червня 2020 року земельна ділянка площею 0,0869 га; кадастровий номер :01:004:0130; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212 передана ОСОБА_1 в іпотеку ОСОБА_4 на підставі договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Ю.С., зареєстрований в реєстрі за №887.

15 липня 2019 року Державний реєстратор Модрицької сільська рада Дрогобицького району Топорович Л.М. прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0256 га за ОСОБА_1 (з відкриттям розділу), індексний номер: 47828401 від 17.07.2019.

23 вересня 2021 року, після ухвалення судом касаційної інстанції постанови про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання прилюдних торгів недійсними, між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний) укладено договір дарування нежитлової будівлі та земельної ділянки площею 0,0256, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л.П., серія та номер: 686.

Таким чином, суд приходить до висновку, що земельна ділянка площею 0,1125 га з кадастровим номером :01:004:0610 за адресою АДРЕСА_2 з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 12 поділена на земельну ділянку площею 0,0869 га з новим кадастровим номером :01:004:0130 та новим реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 212, яка належить на праві власності ОСОБА_1 та передана в іпотеку ОСОБА_4 та на земельну ділянку площею 0,0256 га з новим кадастровим номером: :01:004:0131 та реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 212, яка на підставі договору дарування належить ОСОБА_2 .

Щодо об`єкта нерухомого майна будівлі першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12 суд встановив наступне.

22 грудня 2017 року державний реєстратор Виконавчого комітету Трускавецької міської ради Федурко Р.В. прийняла рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 за індексним номером 38917279 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 31 червня 2007 року (номер запису про право власності: 24112674).

23 вересня 2021 року приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л.П. прийняла рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 за індексним номером 60546351; номер запису про право власності: 44119681 на підставі договору дарування нежитлової будівлі та земельної ділянки від 23 вересня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л.П., серія та номер: 686. (номер запису про право власності: 44119681).

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (відповідний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини 1 і 2 ст. 15 ЦК).

За змістом наведених приписів спосіб захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на право-порушника (п. 5.5 постанови ВП ВС від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16. Іншими словами, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. п. 14 постанови ВП ВС від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (ст. 16 ЦК) та позасудові (статті 17-19 ЦК). Перелік судових способів захисту цивільного права чи інтересу визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК, і такий перелік не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК). Так, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України).

У постанові ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 міститься такий правовий висновок: застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога на захист цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування

22 грудня 2017 року державний реєстратор виконавчого комітету Трускавецької міської ради Федурко Р. скасувала право власності ОСОБА_3 на підставі судових рішень, які згодом були скасовані, на такі об`єкти нерухомого майна: об`єкт нежитлового будівництва, незавершений будівництвом готель готовністю 81%, за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер майна: 12; земельну ділянку площею 0,1125 га з кадастровим номером :01:004:0610; за адресою: АДРЕСА_2 ; будівлю першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177.7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Одним із судових способів захисту речових прав є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до правового висновку, який міститься у постанові ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц: предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №522/2110/15-ц міститься такий правовий висновок: за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Аналогічні правові висновки містяться у висновку ВСУ, викладеного у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15 (№ у реєстрі 45910639); постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, № у реєстрі 79298391).

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (ч. 1 ст. 317 ЦК), як різновид речових прав на чуже майно (п. 1 ч. 1 ст. 395 ЦК) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 викладено такий правовий висновок: «Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92).».

Окрім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (п. 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

З огляду на вказане введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, відрізняється залежно від того, яке майно рухоме чи нерухоме є об`єктом витребування. Так, у випадку позбавлення власника володіння рухомим майном віндикація передбачатиме повернення власникові можливості фізичного утримування речі, тоді як у випадку позбавлення володіння майном нерухомим введення у володіння полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Тому у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові (пп. 142 і 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Об`єктом віндикаційного позову може бути лише індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на час подання позову такі висновки Верховного Суду викладені у постановах від 26 липня 2018 року у справі № 902/389/16 та від 14 лютого 2018 року у справі № 477/221/16-ц.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного Цивільного Суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 612/553/15-ц, суд прийшов до такого висновку: «тлумачення статті 387 ЦК України свідчить, що на підставі віндикаційного позову може бути витребуване з чужого незаконного володіння майно яке є індивідуально визначеним. Згідно з абзацом 1 частини першої статті 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Індивідуалізація речі це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що після ухвалення постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі №442/4240/14-ц ОСОБА_1 була лише володільцем спірного нерухомого майна, при тому, що право володіння залишилось за законним власником ОСОБА_3 .

Позивач заявила позовну вимогу щодо витребування земельної ділянки площею 0,0869 га з кадастровим номером :01:004:0130 та земельної ділянки площею 0,0256 га з кадастровим номером :01:004:0131, які утворені в результаті поділу земельної ділянки площею 0,1125 га з кадастровим номером :01:004:0610, за адресою АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заперечує вимоги про витребування цих земельних ділянок, вказуючи, що на прилюдні торги виставлялась лише земельна ділянка площею 0,1125 га з кадастровим номером :01004:0610 (реєстраційний №12), а земельними ділянками 0,0869 га з кадастровим номером :01:004:0130 та площею 0,0256 га з кадастровим номером :01:004:0131 ОСОБА_3 ніколи не володіла, інформація про таке володіння також не була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц міститься наступний правовий висновок: «Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України помилковими є висновки суду першої інстанції щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб».

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що поділ земельної ділянки площею 0,1125 га з присвоєнням новоутвореним земельним ділянкам інших кадастрових номерів не є перешкодою для задоволення віндикаційного позову. Зазначений висновок обґрунтовується наступним.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та правильного висновку, що ОСОБА_1 не доведено під час судового розгляду те, що витребовувані земельні ділянки, незважаючи на іншу площу, кадастровий номер та реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна, утворились якимось іншим способом, а не внаслідок поділу земельної ділянки площею 0,1125 га з кадастровим номером :01:004:0610, за адресою АДРЕСА_2 .

Позивачем заявлено вимогу про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 приміщення кафе-залу та приміщення мотелю, загальною площею 875,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як встановлено судом першої інстанції, 29 травня 2019 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на нежитлову будівля літ.А-3, загальною площею 875,2 кв.м., що складається з приміщення кафе-залу та приміщень мотелю, за адресою АДРЕСА_1 . Право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, серед іншого, зареєстровано на підставі сертифікату ДАБІ № ЛВ000690 від 25 червня 2010 року, акта готовності об`єкта до експлуатації №2 від 12 квітня 2010 року, технічного паспорта від 24 лютого 2010 року, виданого КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» разом з експлікацією внутрішніх площ до плану будівель літ. «А-3» по АДРЕСА_2 .

На підтвердження тієї обставини, що незавершений будівництвом готель готовність 81% та нежитлова будівля літ. А-3, загальною площею 875 кв.м., що складається з приміщення кафе-залу та приміщення мотелю є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна, позивач долучає до позовної заяви сертифікат ДАБІ, серія та номер: ЛВ000690, виданий 25 червня 2010 року, видавник: Інспекція ДАБК у Львівській області; рішення органу, рішення виконавчого комітету Лішнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області про присвоєння поштової адреси, серія та номер: 35, виданий 29 листопада 2018 року, акт готовності об`єкта до експлуатації №2 від 12 квітня 2010 року, технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 24.02.2010, видавник: КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» разом з експлікацією внутрішніх площ до плану будівель літ. «А-3» по АДРЕСА_2 .

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджений постановою КМУ від 08 жовтня 2008 року №923 (у редакції постанови КМУ від 20.05.2009 №534):

«2. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, що видається Держархбудінспекцією та її територіальними органами за формою згідно з додатком 1.

Сертифікат відповідності документ, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

До заяви додаються:

проектна документація, затверджена в установленому законодавством порядку;

акт готовності об`єкта до експлуатації, підписаний генпроектувальною та генпідрядною організаціями, субпідрядними організаціями, що здійснювали будівництво, замовником, страховою компанією (у разі, коли об`єкт застрахований) за формою згідно з додатком 3.

17. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата видачі зареєстрованого інспекцією сертифіката відповідності.

20. Сертифікат відповідності є підставою для укладення договорів про постачання на прийняті в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти необхідних для їх функціонування ресурсів води, газу, тепла, електроенергії тощо, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на зазначений об`єкт.».

Судом першої інстанції встановлено, що у сертифікаті відповідності №ЛВ000690 від 25.06.2010 йдеться про те, що Інспекція ДАБК у Львівській області засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта (окремого пускового комплексу) відпочинкового комплексу «ІНКЛЮЗ» ІІ черга кафе-зал №2, ІІІ черга мотель, загальна площа кафе-залу №2 374,9 кв.м., загальна площа мотелю 500,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 . Замовник об`єкта будівництва: ОСОБА_1 . Сертифікат відповідності видано на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації від 12.04.2010.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що незважаючи на те, що право власності на згадані об`єкти нерухомого майна ще не було зареєстровано, в натурі приміщення кафе-бару та готелю уже були збудовані..

Колегія суддів погоджується, що матеріали справи №442/9256/21 не містять відомостей про те, що з 2010 року ОСОБА_1 проводила кількісні та якісні покращення чи будівельні роботи об`єкту нерухомого майна приміщення кафе-залу та приміщення мотелю, загальною площею 875,2 кв.м, доводи апеляційної скарги не спростовують таких висновків суду першої інстанції.

Ст.2 Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Постанова Об`єднаної Палати Касаційного Господарського Суду у складі Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18: за змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновки про те, що з урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі заперечує проти витребування у неї нерухомого майна приміщення кафе-залу та приміщення мотелю, загальною площею 875,2 кв.м., яке є завершеним будівництвом, так як на прилюдні торги виставлявся об`єкт незавершеного будівництвом готелю.

Проте апелянт не доводить, що об`єкт нерухомого майна приміщення кафе-залу та приміщення мотелю, загальною площею 875,2 кв.м. фактично є іншим нерухомим майном, не пов`язаним з об`єктом незавершеного будівництва, яке виставлялось на торги, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, який не вбачав перешкод для витребування такого нерухомого майна з чужого незаконного володіння, оскільки на момент реєстрації права власності за ОСОБА_3 09 липня 2014 року, таке майно було збудоване та введене в експлуатацію, його площа та інші технічні характеристики не змінились, суд не вбачає

Зазначений висновок підтверджується практикою Верховного Суду, зокрема у постанові Верховного Суду у складі Касаційного Господарського Суду від 19 жовтня 2021 у справі № 910/7918/20 вказано таке: «…право власності на нову річ, виготовлену відповідно до статті 332 ЦК України внаслідок переробки іншої речі, може виникати лише у тому разі, якщо в результаті здійсненої переробки з`являється інший об`єкт, відмінний за своїми характеристиками, тобто об`єкт, який може бути кваліфікований як нова річ. При цьому ВС зазначив, що не може вважатися новою річчю (новоствореним об`єктом) об`єкт нерухомого майна, який перероблений з прив`язкою до вже існуючого нерухомого майна та з використанням функціональних елементів цього майна, тобто такий, що фактично є тим самим об`єктом з видозміненими загальними характеристиками. Реконструкція також не має наслідком створення нової речі, оскільки створена з прив`язкою до вже існуючої нерухомості з використанням її функціональних елементів, тому передчасно стверджувати, шо реконструйований об`єкт є іншим об`єктом нерухомості.».

У постанові Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду у справі № 199/1136/20 від 03 травня 2022 року міститься наступний правовий висновок: «Верховний Суд констатує, що ОСОБА_1 не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що нежитлове приміщення, зареєстроване за нею на праві власності, є відмінним від нежитлового приміщення, зареєстрованого на праві комунальної власності за територіальною громадою м. Дніпра, яке є предметом цього спору».

Отже, зі змісту ст. 331 ЦК України вбачається, що новоствореним є майно, яке є новозбудованим. Тому, якщо набувачем жодного нового майна не створювалось, а лише було поділено в реєстрі вже існуюче майно, то створені внаслідок формального поділу об`єкти не можуть вважатись новоствореними в розумінні норм ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, про те, що спірне майно будівля першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м. може бути витребуване у ОСОБА_2 , так як останній набув майно за договором дарування від 23.09.2021.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14).

Таким чином, незважаючи на те, що земельна ділянка площею 0,0256 га; кадастровий номер: :01:004:0131 та об`єкт нерухомого майна будівля першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м. спочатку вибули із законного володіння ОСОБА_3 до незаконного володіння ОСОБА_1 , ефективним способом захисту буде витребування майна в останнього володільця, тобто ОСОБА_2 , що спростовує доводи апеляційних скарг про неможливість витребування спірного нерухомого майна.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Так, відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України). Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

Договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником зобов`язань матеріального характеру.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сам факт того, що договір дарування укладений через три тижні після винесення постанови у справі №442/4240/14-ц свідчить про те, що цей договір укладений з метою недопущення повороту виконання скасованого рішення.

Оскільки судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,0256 га з кадастровим номером :01:004:0131 та об`єкт нерухомого майна будівлю першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м. вибули із володіння ОСОБА_1 безоплатно на підставі договору дарування, то законний власник має право витребувати майно незалежно від добросовісності набуття такого майна. А отже, посилання ОСОБА_1 на дійсність договору дарування не впливає на можливість його витребування, так як в такому випадку майно витребовувалось би незалежно від добросовісності набувача-обдаровуваного.

Як встановлено судом першої інстанції, 03.06.2020 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Ю.С., зареєстрований в реєстрі за №887. Предметом іпотеки є нежитлова будівля, літ А-3, яка складається з приміщення кафе-залу та приміщення мотелю, загальною площею 875,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, площею 0,0869 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, вид використання: для обслуговування відпочинкового комплексу, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :01:004:0610.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній на час укладення договору іпотеки) вказано вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: зокрема нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності.

У постанові Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 726/1126/17-ц вказано: «Доводи касаційної скарги стосовно того, що на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_7 була власником житлового будинку літ. «Ж» з господарськими будівлями і спорудами, а тому відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним, є необґрунтованими, оскільки договір купівлі-продажу від 16 жовтня 2007 року, на підставі якого ОСОБА_7 придбала 31/100 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1, визнаний рішенням суду недійсним і ця частка була предметом договору міни, відповідно до якого остання набула права власності на житловий будинок літ. «Ж» з господарськими будівлями і спорудами, є обставиною, яка свідчить про відсутність у іпотекодавця ОСОБА_7 права власності на предмет іпотеки на момент укладання спірного договору».

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про недобросовісність іпотекодержателя ОСОБА_4 з огляду на таке.

Відповідно до п. 1.10 договору іпотеки, «прийняття в іпотеку нежитлової будівлі та земельної ділянки за цим договором вчиняється за письмовою згодою дружини ОСОБА_4 ОСОБА_6 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_13 , приватним нотаріусом Запорізького МНО 03 червня 2020 року за реєстраційним №886, що призначена для зберігання у справах». Суд також бере до уваги, що дружина іпотекодержателя ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_6 ) брала участь у прилюдних торгах через уповноважену особу ОСОБА_8 (син ОСОБА_1 та брат ОСОБА_2 ; АДРЕСА_2 ) 15 листопада 2013 року у приміщенні ВДВС Дрогобицького МРУЮ, про що зазначено у протоколі проведення прилюдних торгів. ОСОБА_6 є позивачем у справі № 442/4240/14-ц; постановою Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у цій справі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Манзілевської Тетяни Станіславівни про визнання недійсними прилюдних торгів, протиправними дій, недійсними протоколу, акта, свідоцтва та державної реєстрацію права власності, відмовлено.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, що на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_1 не мала права володіння спірним нерухомим майном, вона була лише незаконним володільцем, а отже, не могла розпоряджатись усіма правомочностями законного власника, у тому числі передавати нерухоме майно в іпотеку.

З огляду на те, що правочин щодо передачі частини спірного майна в іпотеку порушує права позивача, адже після витребування повноваження ОСОБА_3 щодо розпорядження цим майном будуть обмежені; іпотека є додатковим обтяженням спірного нерухомого майна; позивач буде змушена відповідати власним майном за договором позики, а також за договором іпотеки, який вона не підписувала, суд приходить до висновку про підставність вимоги позивача про визнання недійсним договору іпотеки від 03.06.2020, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Юлією Сергіївною, зареєстрованого в реєстрі за №887.

Згідно зі ст. 291 ЦК, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заперечувалось те, що вони продовжують володіти і користуватись спірним нерухомим майно. Більше того, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 підтвердила, що її син ОСОБА_2 здійснює успішну підприємницьку діяльність на території кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (Постанови ВП ВС від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (п. 21, 24), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (п. 9.64). від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (п. 86)).

У цьому полягає принцип процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій (Постанови ВП ВС від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (п. 24), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (п. 44), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (п. 5.6)).

Отже, судове рішення про задоволення позову, зокрема про витребування майна з володіння відповідача на користь позивача, буде ефективним тоді, якщо забезпечить належний захист, відновлення права чи інтересу саме у тому судовому процесі, у якому це рішення ухвалене, і останнє можливо виконати, застосувавши відповідні юридичні механізми. Вказане відповідає правилу, згідно з яким «застосування судом того чи іншого способу захисту має реально забезпечувати відновлення прав позивача».

При цьому суд також бере до уваги висновки Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, які викладені в постановах від 24 червня 2021 року у справі № 914/2614/13 та від 08 червня 2022 року в справі № 369/13690/20, відповідно до яких рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», шляхом вилучення майна у боржника і передачі стягувачу предметів, вказаних у рішенні.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із позицією суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення спірних земельних ділянок та нежитлових будівель.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність рішення суду першої інстанції у зв`язку з тим, що до розгляду справи №442/9256/21 не було залучено чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Законним власником спірного нерухомого майна (нежитлової будівлі літ.А-3, загальною площею 875,2 кв.м., що складається з приміщення кафе-залу та приміщень мотелю, та земельної ділянки площею 0,0869 га з кадастровим номером :01:004:0130) є ОСОБА_3 , тоді ж коли ОСОБА_1 є незаконним володільцем, а не власником, що встановлено рішенням суду першої інстанції, із висновками якого погоджується колегія суддів апеляційного суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновки про те, що з урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

На підтвердження наявності у ОСОБА_5 права власності на спірне майно, апелянт покликається на п. 1.9 договору іпотеки від 03.06.2020, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Будніковою Юлією Сергіївною, зареєстрованого в реєстрі за №887, у якому зазначено те, що договір укладається за згодою чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується з доводами представника позивача в суді про те, що надання згоди чоловіком на укладення дружиною договору іпотеки у 2020 році, не підтверджує право власності ОСОБА_5 на спірне майно, оскільки законним власником спірного майна є ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 чи ОСОБА_5 .

З копії договору іпотеки №РСМ-SMЕ 603/013/2008 під 05.05.2008, посвідченого приватним нотаріусом Лаганяк Т.І. за №661, вбачається, що ОСОБА_1 передала в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» нерухоме майно, а саме будівлю першої черги кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » загальною площею 177,7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ; об`єкт незавершеного будівництва мотелю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку площею 0,1112 га, кадастровий номер :01:004:0610, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Так, судом встановлено, що у зазначеному договорі іпотеки немає відомостей про те, що договір іпотеки укладався за згодою чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_5 .

Окрім того, під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції досліджено рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.04.2011 у справі №2-673/11, яке також не міститься інформації про те, що спірне нерухоме майно предмет іпотеки належить ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів зазначає те, що відповідачем у справах про витребування майна з чужого незаконного володіння, є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом чи договором.

І оскільки володільцями спірного нерухомого майна є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , то безпідставними є доводи апелянта ОСОБА_1 щодо незалучення до участі у розгляді справи її чоловіка, ОСОБА_5 , який, як вважає ОСОБА_1 , є співвласником спірного нерухомого майна, оскільки таке набуте за час перебування їх у шлюбі.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, апелянти покликаються на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення суду не враховано те, що на користь ОСОБА_3 судовими рішеннями повністю стягнуті грошові кошти, сплачені нею за нерухоме майно, придбане на прилюдних торгах.

Так, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2019 року у справі № 461/6489/19, залишеним в силі постановою Львівського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року, задоволено позов ОСОБА_3 про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Львівській області грошових коштів у розмірі 944 610.00 грн. в порядку повернення сторін недійсного правочину в попередній стан.

Крім цього, постановою Львівського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 про заміну сторони у виконавчому листі №461/6489/19 про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Львівській області грошових коштів у розмірі 944610.00 грн. в порядку повернення сторін недійсного правочину в попередній стан і замінено боржника з Головного територіального управління юстиції у Львівській області на Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Згідно вищенаведених рішень судів, сторони правочину з придбання ОСОБА_3 спірного нерухомого майна на прилюдних торгах повернуті у попередній стан, на користь ОСОБА_3 стягнуто кошти, що сплачені нею за нерухоме майно, яке виставлялось на прилюдні торги та нею придбавалось згідно свідоцтва №695 від 09 липня 2014 року, в розмірі 944610.00 грн.

Однак матеріалами справи підтверджується, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2022 року у справі №461/6489/19 рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2019 року скасоване та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у Львівській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Комфорт капітал», ОСОБА_5 .

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2022 року у справі №461/6489/19 ОСОБА_3 не оскаржувалось, а апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2022 року у справі № 461/6489/19 перебуває в провадженні Львівського апеляційного суду.

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив, що рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2019 року у справі № 461/6489/19 в даний час скасоване, інформація про те, що кошти в сумі 944610.00 грн. ОСОБА_3 були повернуті, матеріали справи не містять.

Таким чином, твердження апеляційних скарг про те, що сторони правочину з придбання ОСОБА_3 на прилюдних торгах спірного нерухомого майна повернуті у попередній стан, і що ОСОБА_3 повністю відшкодовані кошти, що сплачені за нерухоме майно, яке виставлялось на прилюдні торги та нею придбавалось згідно свідоцтва №695 від 09 липня 2014 року, не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не повідомляв його належним чином про судові засідання, в тому числі, належним чином не повідомив про судове засідання, призначене на 08 липня 2022 року, спростовуються матеріалами справи, в яких наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення із зазначенням дати та часу судового засідання, повідомлення про судове засідання з підписом ОСОБА_2 про те, що йому під розпис повідомлено про день, час та місце розгляду справи, отримання ним судової повістки про виклик до суду в судове засідання, призначене на 09.06.2022 року, яке направлялося на адресу АДРЕСА_4 , коли його належним чином повідомлено про судове засідання, в яке ОСОБА_2 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Апелянт покликається на те, що змінив місце проживання, однак суд першої інстанції не вжив належних заходів для встановлення його фактичного місця проживання.

Разом з тим, як вбачається з договору дарування нежитлової будівлі та земельної ділянки від 23.09.2021, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л.П., серія та номер: 686, апелянт зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 .

Досліджуючи матеріали справи №442/9256/21, суд апеляційної інстанції встановив, що ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатками, а також судові повістки у справі №442/9256/21надсилались до ОСОБА_2 саме за місцем його реєстрації, а не за місцем його фактичного проживання, оскільки ОСОБА_2 не виконав свій процесуальний обов`язок та не повідомив суд першої інстанції про інше місце проживання, проживання його не за місцем реєстрації.

Слід зазначити і те, що в процесуальних документах, які подавались саме ОСОБА_2 до суду першої інстанції, також зазначена адреса АДРЕСА_4 , така ж адреса місця його реєстрації зазначена і в поданій ним апеляційній скарзі.

Колегія суддів враховує і те, що акт про встановлення факту місця проживання не за місцем реєстрації, складений головою правління ОСББ «Смерічка» лише 21 липня 2022 року, тобто, після ухвалення рішення судом першої інстанції, а відтак про такий суду першої інстанції на день ухвалення оскаржуваного рішення суду не могло бути відомо.

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неналежне повідомлення його судом першої інстанції про день, час та місце розгляду справи.

Відповідно п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Оскільки ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2022 року сплату судового збору за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 відстрочено до ухвалення судового рішення, відтак, з ОСОБА_2 підлягає до стягнення в дохід держави 23835 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (надання послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) зазначенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

23 січня 2023 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_9 звернувся із заявою про розподіл судових витрат у справі, в якій просить стягнути на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції з ОСОБА_1 в розмірі 100 000,00 грн, з ОСОБА_2 в розмірі 50 000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 25 листопада 2021 року між ОСОБА_3 та Адвокатським бюро Романа Посікіри укладено договір про надання професійної правничої допомоги №25/11-21 (далі - Договір), згідно з яким Бюро в особі адвоката Посікіри Р.Р. надає позивачу професійну правничу допомогу у даній справі.

На підставі договору про надання професійної правничої допомоги №25/11-21 від 25 листопада 2021 року адвокату Посікірі Р.Р. видано ордер ВС №1160322 від 28 вересня 2022 року для представлення інтересів ОСОБА_3 та вчинення усіх необхідних для цього дій в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 2.4. Договору основним видом послуг за даним договором є представництво інтересів клієнта в судовому спорі у цивільній справі за позовом клієнта до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи ОСОБА_13 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, визнання недійсним договору іпотеки.

Згідно з п. 6.1. Договору, розмір гонорару адвоката за усі послуги з представництва клієнта в суді апеляційної інстанції та пов`язані із такими складає 100 000 грн.

17 жовтня 2022 року між ОСОБА_3 та Адвокатським бюро Романа Посікіри укладено додатковий договір №1 до договору про надання професійної правничої допомоги №25/11-21 від 25 листопада 2021 року, яким доповнено п. 6.1 договору про надання професійної правничої допомоги №25/11-21 від 25 листопада 2021 року підпунктами 6.1.1, 6.1.2., 6.1.3., 6.1.4.

Підпунктами 6.1.1 та 6.1.2 передбачено, що у зв`язку з відкриттям апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 липня 2022 року у справі № 442/9256/21 та значним збільшенням обсягу часу, який необхідний для надання правової допомоги за Договором, загальний розмір гонорару за усі послуги з представництва інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції та пов`язані з такими становить 150 000 грн.

Розподіл адвокатського гонорару здійснюється в такому порядку: адвокатський гонорар в розмірі 100 000 грн. сплачується за усі послуги з представництва інтересів клієнта у Львівському апеляційному суді щодо розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 незалежно від їх кількості та тривалості; адвокатський гонорар у розмірі 50 000 грн. сплачується за усі послуги з представництва інтересів клієнта у Львівському апеляційному суді щодо розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 незалежно від їх кількості та тривалості.

У підпунктах 6.1.3. та 6.1.4 передбачено порядок здійснення оплати гонорару адвоката.

18 листопада 2022 року між ОСОБА_3 та Адвокатським бюро Романа Посікіри укладено додатковий договір № 2 до договору про надання професійної правничої допомоги 25/11-21 від 25 листопада 2021 року, яким змінено підпункти 6.1.1. та 6.1.2. договору про надання професійної правничої допомоги №25/11-21 від 25 листопада 2021 року, виклавши їх у такій редакції:

«6.1.1. У зв`язку з відкриттям апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 липня 2022 року у справі № 442/9256/21 та значним збільшенням обсягу часу, який необхідний для надання правової допомоги за Договором, загальний розмір гонорару за усі послуги з представництва інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції та пов`язані з такими становить 200 000 грн.

6.1.2. Розподіл адвокатського гонорару здійснюється в такому порядку: адвокатський гонорар в розмірі 100 000 грн. сплачується за усі послуги з представництва інтересів клієнта у Львівському апеляційному суді щодо розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 незалежно від їх кількості та тривалості; адвокатський гонорар у розмірі 50 000 грн. сплачується за усі послуги з представництва інтересів клієнта у Львівському апеляційному суді щодо розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 незалежно від їх кількості та тривалості; адвокатський гонорар у розмірі 50 000 грн. сплачується за усі послуги з представництва інтересів клієнта у Львівському апеляційному суді щодо розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 незалежно від їх кількості та тривалості».

На підтвердження наданих послуг з правничої допомоги представником ОСОБА_3 ОСОБА_9 подано Акт № 2 прийому-передачі наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги, згідно з яким за період з 05 липня 2022 року по 11 січня 2023 року Адвокатським бюро Романа Посікіри надані, а ОСОБА_3 прийняті послуги з професійної правничої допомоги, а саме: консультація клієнта, ознайомлення з матеріалами справи, підготовка та написання відзивів на апеляційні скарги, підготовка виступу в судових дебатах, участь у судових засіданнях.

На виконання умов договору про надання професійної правничої допомоги №25/11-21 від 25 листопада 2021 року ОСОБА_3 сплатила на рахунок Адвокатського бюро Романа Посікіри гонорар за надану правничу допомогу (послуги адвоката) у розмірі 69800 грн., що підтверджується квитанціями № Н290813 від 07 жовтня 2022 року, № Н296222 від 04 грудня 2022 року, № Н299053 від 04 січня 2023 року та № Н299049 від 04 січня 2023 року.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

25 січня 2023 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_14 звернувся з клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, вважаючи, що розмір гонорару є неспіврозмірним зі складністю справи, часом, затраченим адвокатом на надання послуг з професійної правничої допомоги, не відповідає критеріям дійсності, обгрунтованості, пропорційності та співмірності судових витрат, та є завищеним в порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позов підлягає до задоволення, такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була сума таких витрат обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмета доказування у справі.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18.

На думку колегії суддів заявлений розмір витрат на правничу допомогу в сумі 200000,00 грн є неспівмірним зі складністю справи та наданими адвокатом послугами, часом, витраченим адвокатом на надання послуг та обсягом наданих адвокатом послуг, а відтак, є необгрунтованим, виходячи зі змісту наданих адвокатом послуг.

Враховуючи наведене, беручи до уваги заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_14 про зменшення витрат на правничу допомогу, ухвалу суду про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 30000.00 грн. з кожного витрат на правничу допомогу, що відповідає критеріям виправданості, розумності та справедливості.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 липня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 23 835 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 30000.00 грн. з кожного витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 18.08.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк