ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2172/23 Справа № 209/292/22 Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 09 листопада 2022 року в цивільній справі номер 209/292/22 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулось Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 22.08.2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DZF0GA00002115, згідно з умовами якого останньому надано кредит в сумі 22400,00 доларів США на строк до 21.08.2017 року. Оскільки позичальник свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, 10.01.2009 року банк звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено рішенням суду від 14.09.2009 року.

На теперішній час прострочена сума заборгованості за кредитним договором становить 13771,42 доларів США.

Враховуючи, що з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, тобто з 22.08.2007 року по 12.12.2008 року, за період після подання позовної заяви від 10.01.2009 року, з 11.01.2009 року по 16.12.2021 року, відповідач має заборгованість яка складається з 3% річних, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в сумі 4772,14 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договір поруки із ОСОБА_2 , який несе солідарну відповідальність із боржником.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що направлена відповідачам письмова вимога стосовно виконання зобов`язання, залишена без задоволення, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 4772,14 доларів США, що за курсом 27.19 відповідно до службового розпорядження НБУ від 16.12.2021 року складає 129754.49 грн, а також судові витрати по справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.02.2022 року цивільну справу передано за підсудністю до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

Заочним рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 09 листопада 2022 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк», подав апеляційну скаргу, просив скасувати заочне рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 09 листопада 2022 року, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, судові витрати стягнути з відповідача.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи фактичним обставинам справи.

Факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №0GA00002115 від 22.08.2007 року та суму заборгованості відповідача за цим договором встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 14.09.2009 року у справі №2-613/2009, що згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК не підлягає повторному доказуванню при розгляді даної справи.

Також, суд дійшов правильного висновку, що позивач на підставі ч. 2 статті 625 ЦК України має права на отримання 3% річних від суми заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_1 , як позичальника, та відповідача ОСОБА_2 , як поручителя, в солідарному порядку.

Проте, подальший висновок про відмову у задоволенні позову помилковий з підстав того, що 15.03.2022 троку був прийнятий Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18.

Періодом послаблень - є період з 24.02.2022 року по останній день воєнного стану +30 днів після закінчення (скасування) воєнного стану. Отже всі борги, що утворилися до 24.02.2022 року жодних преференцій не мають і щодо них діють закони мирного часу.

В даному випадку, позивач стягує заборгованість, нараховану за період з 11.01.2009 року по 16.12.2021 року, на яку не може розповсюджуватися норма закону №2120-ІХ.

Від відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 22.08.2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DZF0GA00002115, згідно з умовами якого останньому надано кредит в сумі 22400 доларів США на строк до 21.08.2017 року (а.с. 19-21).

22.08.2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за зазначеним вище кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник (а.с. 22-22зв.).

Крім того, в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 22.08.2007 року між банком та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено договір іпотеки №DZF0GA00002115, згідно з яким в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначене вище встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 14.09.2009 року у цивільній справі №2-613/2009, яким позов було задоволено частково та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №DZF0GA00002115 від 22.08.2007 року в сумі 21025,15 доларів США, яка виникла станом на 12.12.2008 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , а також виселено відповідачів з вказаної квартири (а.с. 55-56).

Відповідно до розрахунку 3% річних від суми заборгованості за кредитним договором складають 4772,11 доларів США, що за курсом 27.19 відповідно до службового розпорядження НБУ від 16.12.2021 року складає 129754.49 грн (а.с. 9 - 12 зв.).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги щодо стягнення з відповідачів 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором саме на підставі ст. 625 ЦК України не можуть бути задоволенні, оскільки з 17.03.2022 року діє норма, яка до 23.02.2022 року звільняє позичальників від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а після 24.02.2022 року вказана норма чітко вказує, що нарахування по ст. 625 ЦК України взагалі підлягає списанню.

Проте з вказаними висновками суду першої інстанції не можна погодитись в повній мірі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В постанові від 23.05.2018 року по справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно з п. 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у п. 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розрахунку 3% річних від суми заборгованості за кредитним договором складають 4772,11 доларів США, що за курсом 27.19 відповідно до службового розпорядження НБУ від 16.12.2021 року складає 129754.49 грн.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України має право на отримання 3% річних від суми заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_1 , як позичальника, та відповідача ОСОБА_2 , як поручителя, в солідарному порядку.

17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: 18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Отже, пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Вимоги позивача про стягнення 3% річних, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 11.01.2009 року по 16.12.2021 року були пред`явлені позивачем до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15 березня 2022 року, та період зазначений позивачем охоплює час до введення воєнного, надзвичайного стану.

Тому на думку апеляційного суду, суд першої інстанції помилково застосував зазначену норму законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи заслуговують на увагу, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Виходячи з наведеного вище та обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, не виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Відтак, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - підлягає скасуванню, з ухваленням судового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за подання позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» сплачено судовий збір у розмірі 2481,00 грн (а.с. 2), позовні вимоги підлягають задоволенню, тому понесені судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в розмірі 2481,00 грн по 1240,50 грн з кожного.

Крім того, відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, за подання апеляційної скарги ним сплачено судовий збір в розмір 3721,50 грн (а.с. 113), тому з відповідачів ОСОБА_1 ,, ОСОБА_2 , на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3721,50 грн по 1860,75 грн з кожного.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 09 листопада 2022 року - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в солідарному порядку 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 4772,14 доларів США, що за курсом 27.19 відповідно до службового розпорядження НБУ від 16.12.2021 року складає 129754.49 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2481,00 грн та апеляційної скарги в розмірі 3721,50 грн, а всього 6202,50 грн по 3101,25 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: