Провадження № 22-ц/802/608/23 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що йому стало відомо про порушення його конституційних прав та свобод внаслідок безпідставного проведення негласних слідчих розшукових дій та слідчих дій слідчим підрозділом ГУНП у Волинській області під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0000007 від 08 квітня 2021 року.

Позивач зазначав, що за заявою ОСОБА_2 було розпочато кримінальне переслідування його та інших осіб. З метою усунення його від посади шляхом кримінального переслідування ухвалами Волинського апеляційного суду, за клопотанням прокурора Волинської обласної прокуратури Безушка О. М. щодо нього були надані дозволи на аудіо-, відеоконтроль, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж з абонентського номеру, яким він користувався, спостереження за ним, обстеження його службового кабінету з метою встановлення технічних засобів. 16 листопада 2020 року в помешканні де він проживає було проведено обшук працівниками ГУНП у Волинській області, в ході якого були вилучені 4 флеш носії, планшет, ноутбук, 4 мобільних телефони, грошові кошти у розмірі 108 000 грн та 2 200 доларів США, блокнот з особистими його записами, документи, а також печатки товариств, що порушило його право на вільне користування та розпорядження майном та було повернуто лише 31 грудня 2020 року. Не маючи ухвали суду на арешт майна з причин відмови судом на таке клопотання, СУ ГУНП у Волинській області, слідчі та прокурори відмовлялись повертати вилучене майно, натомість без жодних дозволів проводили огляд та втручались в зміст особистих записів та його переписок, внаслідок чого було порушено його право на вільне володіння та користування майном. 23 листопада 2020 року прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях ДБР Волинської обласної прокуратури Безушко О. М. було винесено постанову про припинення подальшого проведення негласних слідчих дій відносно нього та кількох осіб, вказавши, що було викрито злочинну діяльність вказаних осіб. Однак йому так і не було оголошено підозру у кримінальному провадженні №0000007 від 08 квітня 2021 року. Окрім цього, у повідомленнях про підозру ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначалось про те, що він вимагав від ОСОБА_2 неправомірну вигоду, проте, у повідомленні про змінену підозру, 23 квітня 2021 року ОСОБА_5 та в подальшому ОСОБА_4 було оголошено нову підозру в якій зазначались дії аналогічні, однак, вже без зазначення про його причетність. Вважає, що підставою таких протиправних дій з боку працівників поліції стало переслідування його як особи, що обіймав на час здійснення таких дій посаду директора ДП «Служба автомобільних доріг у Волинській області».

Позивач також вказував, що внаслідок незаконних дій та рішень працівників ГУНП у Волинській області під процесуальним керівництвом Волинської обласної прокуратури, а також рішень Волинського апеляційного суду, йому було завдано моральну шкоду. Зокрема, були принижені не лише його честь і гідність, але і ділова репутація державного службовця. Постійний страх та зневіра у доброчесності правоохоронних органів, переживання за можливе незаконне притягнення до кримінальної відповідальності за дії, які він не вчиняв, неабияк вплинула на його особисте життя. Вважає, що отримання відомостей про особу, яка не вчиняла правопорушень, є втручанням в особисте життя та кримінальне переслідування, яке не мало на меті досягнення мети та завдань, визначених КПК України та КК України. Позбавлення права володіння майном на момент його вилучення, втручання в особисте листування та спілкування засобами зв`язку, а також прослуховування розмов зі службового кабінету, не мало на меті запобігти або ж довести факт злочину, тобто було не у відповідності з законом. Дослідження мобільних телефонів та змісту його переписок з іншими особами без судового рішення є незаконним. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом здійснюється виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом. На думку позивача, розмір компенсації спричиненої моральної шкоди повинен бути кратним «2», оскільки кримінальне переслідування з 07 квітня 2020 року по 23 квітня 2021 року супроводжувалось не лише проведенням слідчих дій, але й втручанням в особисте спілкування, без ухвали суду. Загальна тривалість строку безпідставного притягнення становить 12,5 місяців. Мінімальна заробітна плата станом на квітень 2021 року становить 6 000 грн, а тому мінімально можливий розмір завданої йому моральної шкоди становить 150 000 грн (12,5 місяців х 6000 грн х 2 (кратність, виходячи зі змісту втручань).

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на свою користь в порядку відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду у розмірі 150 000 грн та понесені по справі судові витрати.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління стратегічних розслідувань у Волинській області ДСР Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Відповідачі Волинська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України у поданих відзивах на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 просили її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у цій справі є 15 червня 2023 року - дата складення повного судового рішення.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що СУ ГУНП у Волинській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000057 від 09 квітня 2020 року за ознакою вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за фактами вимагання неправомірної вигоди посадовими особами.

Ухвалами Волинського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року, 10 червня 2020 року, 10 серпня 2020 року, 01 жовтня 2020 року надано дозволи начальнику відділу прокуратури Волинської області Безушку О. М. на проведення негласних слідчих (розшукових) дій щодо позивача ОСОБА_1 , а саме: зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж шляхом контролю за телефонними розмовами з абонентського номеру рухомого (мобільного) зв`язку передплаченого сервісу (сім-картки) з номером, яким користується ОСОБА_1 ; аудіо-, відеоконтроль особи ОСОБА_1 ; спостереження за особою ОСОБА_1 з використанням відеозапису, фотографування та спеціальних технічних засобів для спостереження; обстеження публічно недоступних місць, житла чи іншого володіння особи, зокрема службового кабінету, який знаходиться в АДРЕСА_1 , з метою встановлення технічних засобів аудіо-, відеоконтролю особи ОСОБА_1 (а.с.21-28, том 1).

26 квітня 2021 року за вих. № 3564/24/7-2021 старшим слідчим СУ ГУНП у Волинській області було повідомлено позивача ОСОБА_1 про тимчасове обмеження його конституційних прав (а.с.92, том 1).

У кримінальному провадженні № 0000057 на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2020 року проводились обшуки, в тому числі за місцем роботи та проживання позивача ОСОБА_1 (а.с.93-96, том 1).

Під час обшуку 16 листопада 2020 року за місцем проживання ОСОБА_1 було вилучено мобільні телефони, планшет та інші речі, дозвіл на вилучення яких надано ухвалою слідчого судді (а.с.39-47, том 1).

Постановою старшого слідчого від 17 листопада 2020 року вказані мобільні телефони та інші речі визнано речовими доказами (а.с.106-111, том 1).

Згідно протоколу огляду від 22 грудня 2020 року вилучених речей під час проведення обшуку за місцем проживання позивача ОСОБА_1 , огляди телефонів не проводилися, а всі вилучені речі були повернуті ОСОБА_1 під розписку 22 грудня 2020 року та 31 грудня 2020 року (а.с.54-55, 56-58, том 1).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 свої вимоги мотивував тим, що внаслідок незаконних дій та рішень працівників ГУНП у Волинській області під процесуальним керівництвом Волинської обласної прокуратури, а також рішень Волинського апеляційного суду, йому було завдано моральну шкоду, яка підлягає стягненню з держави на його користь в порядку ст. 1174 ЦК України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Дії (бездіяльність) органу державної влади, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України).

Наведений правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, з врахуванням встановлених судом обставин справи, положень закону, на який покликався позивач в позовній заяві, ОСОБА_1 не довів наявність неправомірних дій, наявність шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями органів держави (в тому числі Волинської обласної прокуратури) та моральною шкодою, яку як вважає позивач, він зазнав через неправомірні дії відповідачів, наявність у цьому випадку складових цивільного правопорушення взагалі не доведена. Сам факт проведення щодо позивача в межах кримінального провадження, яке було порушено відносно інших осіб, негласних слідчих розшукових дій, обшуку, під час якого у нього було вилучено належні йому мобільні телефони, планшет та інші речі, дозвіл на вилучення яких надано ухвалою слідчого судді, та повернення їх останньому під розписку, за відсутністю в діях осіб складу кримінального правопорушення, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди та не вказує на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади.

Таким чином, встановивши, що позивач належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, суду не надав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у зв`язку з його недоведеністю.

Наведені представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами, правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, на який покликався в апеляційній скарзі представник позивача і не впливають на законність рішення суду.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника позивача з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у позовній заяві, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: