Справа № 463/7679/21 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/1230/22 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н. П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Х.Б. Колич

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

07 липня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася з позовом до територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , після чого відкрилась спадщина у виді 1/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та 7/8 часток квартири АДРЕСА_1 . В подальшому, вона дізналася, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи на вказаний будинок право власності на 1/4 його частки зареєстровано за ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті спадщина ніким не була прийнята, тоді як вона проживає у зазначеному будинку з моменту одруження, а саме з 17.06.2010 року. З цього часу відкрито і безперервно користується зазначеним майном, а також добросовісно ним заволоділа. Володіння таким майном є безтитульним, у зв`язку з чим просить визнати за нею право власності на зазначене майно за набувальною давністю.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вказує, що мотивувальна частина рішення, ґрунтується на припущеннях зі сторони суду. Зазначає, що судом проігноровано ряд нормативно-правових актів, якими визначено права та обов`язки Львівської міської ради, як органу місцевого самоврядування щодо об`єктів права комунальної власності, зокрема, житлового фонду. Вважає, що у рішенні не зазначено, у який спосіб порушуються інтереси держави.

Крім того, скаржник покликається на ст. 63 ЖК України та вказує, що 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 не може становити окремий об`єкт договору найму.

Зазначає, що позиція суду обґрунтовується ст. 379 та главою 28 ЦК України, ст. ЖК УРСР щодо права володіння житлом позивача, як члена сім`ї власника, однак судом залишаються поза увагою п. 2 ч. 1 ст. 405 ЦК України, зокрема, що житлове приміщення, яке позивач має право займати, визначається його власником (тобто у межах часток, які належали ОСОБА_3 ). Зважаючи, що 1/4 будинку, яка належала ОСОБА_5 не була виділеною, позивач безтитульно володіла і користувалася чужою часткою.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених у скарзі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Судом встановлено, що позивач з 17.06.2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію відповідного свідоцтва про шлюб.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також стверджується копією відповідного свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 від 30.07.2018 року.

Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відомостями обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області від 15.07.2021 року.

Відповідно до довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 2/1859 від 26.02.2019 року, станом на 29.12.2012 року право власності на 1/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 10.06.1967 року. Крім того, право власності на 1/4 частки цього будинку зареєстровано за ОСОБА_3 .

Інша половина будинку складає квартиру АДРЕСА_1 та у розмірі 7/8 часток також належала ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією відповідного свідоцтва про смерть від 23.03.1971 року.

Відповідно до плану житлового будинку АДРЕСА_1 , загальна площа будинку становить 125,7 кв.м., житлова - 64,1 кв.м.

Також позивач долучила ряд документів, датованих 2017-м роком про сплату житлово-комунальних послуг в будинку АДРЕСА_1 та документи за період 2012 року, 2014 року, 2016 року про придбання будівельних матеріалів.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 172 ЦК України, передбачено, що територіальні громади, набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР в редакції, яка була чинною на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно з статтями 525, 526 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.

Статтею 548 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з положеннями ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У пункті 5 частині 1 статті 555 ЦК Української РСР зазначено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, вказаною нормою визначено загальне правило набуття права власності, зокрема із правочинів.

Винятки правомірного набуття права власності не на підставі правочинів безпосередньо передбачені актами цивільного законодавства. Один із таких винятків визначений у статті 344 ЦК України.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Таким чином, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном (безтитульність володіння).

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що позов є безпідставним та у задоволенні якого слід відмовити.

Районний суд обґрунтовано зазначив, що добросовісність набуття позивачем спірного майна не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, а відтак нею не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Реалізуючи право на житло, особа може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону.

Таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК України), членів його сім`ї (ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК УРСР, орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК України, ст.61 ЖК УРСР), членів його сім`ї (ст.816 ЦК України, ст.ст. 64, 160 ЖК УРСР) тощо.

Враховуючи мотиви позовної заяви, право користування житловим будинком у виді відповідної частки житлового будинку у позивача виникло як в члена сім`ї власника, а отже воно не може вважатись безтитульним.

За змістом вищенаведених статей 524, 555 ЦК Української РСР, внаслідок неприйняття спадщини після смерті ОСОБА_4 інша частка житлового будинку перейшла до держави (в особі відповідних органів), а тому остання не позбавлена права на його оформлення в порядку, визначеному законом, що виключає можливість визнання позивача добросовісним володільцем.

Зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують доводи сторони позивача про її необізнаність з питанням про те, хто став власником спірного майна після смерті ОСОБА_4 , оскільки дана обставина обумовлена виключно небажанням позивача та її чоловіка, як власника частки будинку, дізнатись про юридичну долю іншої частки будинку, яка ніколи не належала ні позивачу, ні її чоловіку, тоді як сама інформація про власника спірного майна міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, доступ до якої був як у позивача, так і у її чоловіка.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування ухвали суду колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2022 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 червня 2023 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра