АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року

м. Чернівці

справа № 718/799/20

провадження 822/540/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Литвинюк І.М.,

за участю секретаря Петранюк Ю.Т.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 червня 2021 року та на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 липня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Мізюк В.М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що вони із відповідачем зареєстрували шлюб 16 жовтня 1999 року, який рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 серпня 2018 року розірвано.

Вказує на те, що за час проживання в шлюбі сторонами проведено реконструкцію будинку в АДРЕСА_1 - збільшено площу, за рахунок добудови нових кімнат, більше ніж у 2 рази, побудовано бетонну огорожу, повністю оновлено екстер`єр та інтер`єр будинку та усіх допоміжних будівель та споруд.

Усе це було здійснено за кошти позивачки, а тому вважає, що у зв`язку із значним поліпшенням вказаного будинку, за час перебування у шлюбі з відповідачем, вона має право на частку спірного будинковолодіння з усіма допоміжними будівлями та спорудами та частки земельної ділянки, на якій розташоване вказане будинковолодіння, кадастровий номер :01:002:0184, площа (га), цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Просила cуд визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будівельні матеріали, обладнання, роботи, конструктивні елементи будинку, використані та облаштовані при здійсненні, в період з 04 червня 2002 року до 28 серпня 2018 року, самочинної реконструкції, ремонту та перебудови будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна - 5220841 та стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості частини будівельних матеріалів, обладнання, робіт, конструктивних елементів будинку використаних та облаштованих при здійсненні, в період з 04 червня 2002 року до 28 серпня 2018 року, самочинної реконструкції, ремонту та перебудови будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна - 5220841, за особисті кошти ОСОБА_1 , загальною вартістю 422 981 гривні 33 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 червня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будівельні матеріали, обладнання, роботи, конструктивні елементи будинку використані та облаштовані при здійсненні, в період з 04 червня 2002 року до 28 серпня 2018 року, самочинної реконструкції, ремонту та перебудови будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини будівельних матеріалів, обладнання, робіт, конструктивних елементів будинку використаних та облаштованих при здійсненні, в період з 04 червня 2002 року до 28 серпня 2018 року, самочинної реконструкції, ремонту та перебудови будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , за особисті кошти ОСОБА_1 , загальною вартістю 422 981 гривні 33 копійки.

Додатковим рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 липня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов?язані з розглядом справи в розмірі 20994 гривні 60 коп.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що сторони проживали однією сім`єю, з 1996 року до серпня 2018 року, у вказаний період, подружжям було самочинно здійснено реконструкцію будинку по АДРЕСА_1 , а тому між сторонами повинні бути поділені будівельні матеріали, використані під час будівництва.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив всі обставини, що мають значення для справи, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позов ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності є безпідставним, необгрунтованим, недоведеним достатніми доказами, які в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про підтвердження викладених в ньому обставин справи.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Сторони зареєстрували шлюб 16 жовтня 1999 року, який рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 серпня 2018 року розірвано.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 207215483 від 21.04.2020 року вбачається, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у часині другій статі 372 ЦК України

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2008 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Таким чином, спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що за час проживання в шлюб історонами проведено реконструкцію будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - збільшено площу, за рахунок добудови нових кімнат, більше ніж у 2 рази, побудовано бетонну огорожу, повністю оновлено екстер`єр та інтер`єр будинку та усіх допоміжних будівель та споруд.

Матеріали справи містять висновок інженерно- технічної експертизи № 89 складений з 30 квітня по 12 травня 2021 року, про ринкову вартість майна за адресою: АДРЕСА_1 до реконструкції та після.

Проте вказаний висновок експерта не містить даних про конкретний обсяг використаних у процесі будівництва будівельних матеріалів чи обладнання, їх найменування та кількість.

За характером спору у справі підлягає встановленню конкретний обсяг використаних у процесі будівництва нерухомого майна будівельних матеріалів чи обладнання, їх найменування та кількість.

Однак у справі відсутній висновок будівельно-технічної експертизи, або інші належні докази, які б підтверджували вартість та обсяг будівельних матеріалів, які були використані для побудови указаного житлового будинку, для можливості визнання права на будівельні матеріали та обладнання, які були використані для будівництва незавершеного житлового будинку.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційний суд зазначає, що при постановленні рішення суд першої інстанції належним чином не дослідив всі обставини справи, оскільки, у разі вирішення спору з приводу визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, у рішенні суду слід зазначати ці матеріали та обладнання, деталізувати та конкретизувати перелік, найменування, обсяг, вартість використаних будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані при будівництві цього об`єкту нерухомості.

Щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки грошової компенсації вартості частини будівельних матеріалів слід зазначити наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Отже, за змістом ст. 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону, він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

Однак, за положеннями ст.ст.21,24,41 Конституції України, ст.ст.319,358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Таким чином, з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України.

Зазначений правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Тобто, якщо втрачається цільове призначення речі, то вона є не подільною.

Зазначений правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2023 року у справі № 335/3275/20.

Як убачається з матеріалів справи позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості частини будівельних матеріалів, обладнання, робіт, конструктивних елементів будинку використаних та облаштованих при здійсненні, в період з 04 червня 2002 року до 28 серпня 2018 року.

Враховуючи, що вказані речі є подільними, то позовна вимога про стягнення компенсації не може бути задоволена.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 липня 2021 року є похідним від основного рішення, а тому воно також підлягає скасуванню.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За подання апеляційної скарги апелянт сплатив 6344 гривні, що підтверджується квитанцією.

З огляду на зазначене, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6344 гривні 71 копійку у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується: договором про надання професійної правничої допомоги від 11 лютого 2023 року, укладений між ОСОБА_2 та Загарією О.Д. ; розрахунком судових витрат. Всього надано послуг на суму 7500 гривень.

Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 рішення у справі Баришевський проти України від 26 лютого 2015 року, п. 88 рішення у справі Меріт проти України від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для відшкодування позивачці витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони є фактично понесеними.

Апеляційний суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат, на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як убачається з розрахунку судових витрат, адвокатом Загарією О.Д. надано послуги у виді написання апеляційної скарги 6000 гривень та за участь в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції 1500 гривень.

Судове засідання у суді апеляційної інстанції було призначено на 23 серпня 2023 року на 10:00 годин. У судове засідання Загарія О.Д. не з`явився, а тому апеляційний суд дійшов висновку що витрати за участь в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції у розмірі 1500 гривень не підлягають стягненню.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, апеляційний суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 гривень є обґрунтованими.

Отже, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 6000 гривень.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 червня 2021 року та додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 липня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6344 гривні 71 копійку у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6000 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 25 серпня 2023 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

І.М. Литвинюк