ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5372/23 Справа № 214/4073/22 Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С.І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 214/4073/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Шумило І.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_5 , на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2023 року, яке ухвалено суддею Сіденко С.І. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачу на підставі договору дарування від 25 червня 1993 року, на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім нього, за вказаною адресою зареєстровані його дружина ОСОБА_6 , донька ОСОБА_2 та неповнолітні онуки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 понад 10 років фактично не проживає у зазначеному житловому приміщенні, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі не має. Відповідач добровільно припинила проживати у квартирі у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до Королівства Бахрейн у 2012 році. Діти відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 2012 року періодично мешкали як у позивача, так і у відповідача у Королівстві Бахрейн, а з 06 лютого 2022 року діти вилетіли з м. Харкова до м. Стамбул Туреччина, а звідти до Бахрейну , з метою постійного проживання зі своєю мамою ОСОБА_2 .

На даний час факт реєстрації місця проживання відповідача та дітей у квартирі, що належить позивачу, порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду із вказаним позовом.

У зв`язку з наведеним вище, позивач просив суд визнати визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Апелянт, посилаючись на ст.ст. 71,72,107 ЖК України, ст.ст. 29,405 ЦК України зауважує на тому, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції не здійснив розгляд спору по суті заявлених позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою у порядку ч. 2 ст. 107 ЖК Українита помилково досліджував лише питання наявності підстав для втрати відповідачами права користування квартирою в порядку ст. 405 ЦК України.

Зауважує на тому, що вибуття відповідачів на постійне проживання в інше приміщення свідчить про автоматичну втрату права користування приміщенням, при цьому реєстрація місця проживання відповідачів у квартирі, що належить позивачу, порушує його права користування та розпорядження належним йому майном.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, на підставі договору дарування від 25 червня 1993 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Умріхіною К.А., який зареєстровано в реєстрі за № 1-4415, ОСОБА_1 прийняв у дар від ОСОБА_8 двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Право приватної власності ОСОБА_1 за даним договором дарування зареєстровано у КП «Криворізьке БТІ» 19 серпня 1993 року, реєстрова книга №12п сторінка 510 запис 510, що також підтверджується довідкою КП «Криворізьке БТІ» ДОР від 06 вересня 2018 року № 164726.

За відомостями реєстру Криворізької міської територіальної громади від 27 линя 2022 року № 12319, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідач ОСОБА_2 є донькою позивача, а неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 його онуками.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що ОСОБА_2 не проживає у вказаній квартирі протягом тривалого часу, а саме з 2012 року, переїхавши на постійне місце проживання до Королівства Бахрейн, куди 06 лютого 2022 року виїхали і її неповнолітні діти, на підтвердження чого надав авіаційні квитки від 06 лютого 2022 року на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за напрямком Харків-Станбул-Бахрейн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З аналізу положень ст.ст. 391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п. 33, 34 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 157/648/20, провадження № 61-8052св21 зазначено, що відповідно до положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки неповнолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, провадження № 61-31705св18, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18, провадження № 61-9122св19.

Як убачається із матеріалів справи даній справі відповідач та її діти були зареєстровані у квартирі, належній позивачу, як члени його сім`ї - донька та онуки. Таким чином, відповідач набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, що є правом обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаному з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Натомість, як слідує з положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 2012 року, оскільки виїхала на постійне місце проживання до Королівства Бахрейн, однак жодного доказу цьому суду не надано.

Діти відповідача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків, а тому факт її непроживання у будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення права дітей користування житлом, у якому на законних підставах зареєстрована їх матір.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19, Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у жилому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16, провадження № 61-37646св18, зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий же висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 279/4963/17, провадження №61-4262св20, від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц, провадження № 61-11593св21.

Підстав для відступу від вказаних висновків не вбачається, оскільки саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин і така практика Верховного Суду є сталою та не змінювалась.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, дійшла таких висновків.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, позивачем по справі, окрім посилання в позовній заяві на те, що відповідач протягом тривалого часу, а саме з 2012 року, переїхала на постійне місце проживання до Королівства Бахрейн, куди 06 лютого 2022 року виїхали і її неповнолітні діти, не надано належних та допустимих доказі на підтвердження факту непроживання відповідача з дітьми у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Надані позивачем авіаційні квитки від 06 лютого 2022 року на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за напрямком Харків-Станбул-Бахрейн не свідчать про їх виїзд до Королівства Бахрейн на постійне проживання.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції не здійснив розгляд спору по суті заявлених позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою у порядку ч. 2 ст. 107 ЖК України та помилково досліджував лише питання наявності підстав для втрати відповідачами права користування квартирою в порядку ст. 405 ЦК України, оскільки судом першої інстанції при вирішенні даного спору враховано вимоги як ст. 107 ЖК України так і ст. 405 ЦК України та вирішено спор по суті заявлених позовних вимог

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що дійсно, відповідно до ч.2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

Однак позивачем по справі, відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виїзду відповідача разом з її неповнолітніми дітьми на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення.

Також не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що вибуття відповідачів на постійне проживання в інше приміщення свідчить про автоматичну втрату права користування приміщенням, при цьому реєстрація місця проживання відповідачів у квартирі, що належить позивачу, порушує його права користування та розпорядження належним йому майном, оскільки позивачем не доведено факту вибуття відповідачів на постійне проживання в інше приміщення.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: