ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/509/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/1512/22 Категорія: 304090000 Федорець С. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Гончар Н.І., Новікова О.М.

За участю секретаря Мунтян К.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі - ОСОБА_2 ;

третя особа - Звенигородська державна нотаріальна контора;

особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_1

розглянувши в м. Черкаси у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2023 року, постановлене під головуванням судді Федорець С.В., 10.02.2023 року, повний текст якого складено 20.02.2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Звенигородська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу -

в с т а н о в и в :

30.08.2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Звенигородська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що, починаючи з жовтня 1997 року та на протязі майже 24 років - до вересня 2021 року, вона проживала однією сім?єю без реєстрації шлюбу та вела спільне господарство з ОСОБА_2 у належному позивачу будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 був зареєстрований у належному позивачу будинку.

У вересні 2021 року ОСОБА_2 помер, після його смерті залишилася спадщина - земельна ділянка на території Пальчиківської сільської ради, Звенигородського району, Черкаської області.

Позивач після смерті ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізналася, що, окрім неї, із відповідною заявою звернувся брат померлого - відповідач ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що дочка померлого, ОСОБА_3 подала до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після смерті батька на користь позивача ОСОБА_1 .

Тому позивач ОСОБА_1 вважає, що за вказаних обставин, вона може претендувати на спадщину, але брат померлого - відповідач у справі, не визнає її права на спадкове майно, через що вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить встановити факт її проживання із ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім?єю більше п?яти років до часу відкриття спадщини після його смерті.

Рішенням Звенигородаського районного суду Черкаської області від 10.02.2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Звенигородська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що не може погодитися з оскаржуваним рішенням, оскільки вважає його незаконним з підстав неповного з`ясування обставин у справі та порушення норм процесуального права, що призвело до невиконання мети цивільного судочинства.

Скаржник вважає, в діях суду першої інстанції під час розгляду справи, вбачається упередженість.

При цьому, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не повідомив її належним чином про закриття підготовчого провадження у справі, а саме : не надіслав на вказану адресу відповідної ухвали, суд провів розгляд справи без її участі.

ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції обгрунтував своє рішення на показах свідків лише зі сторони відповідача, але взагалі не взяв до уваги всі подані нею письмові докази, які в сукупності з показами заявлених позивачем свідків могли бути абсолютно достатніми доказами для встановлення факту проживання однією сім`єю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 10.02.2023 року та ухвалити нове, яким встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, представника позивача, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому рішення суду першої інстанції в іншій частині відмови у задоволенні позовних вимог судом апеляційної інстанції не перевіряється та не переглядається відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо наявності між сторонами спільного сімейного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї у зазначений позивачем період, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків по відношенню один до одного, що підлягає доведенню у даній справі.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося сторонами, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомилися у 1997 році.

Як стверджує позивач ОСОБА_1 , що з 1997 року і по день смерті ОСОБА_2 вона з останнім проживали однією сім?єю, вели спільне господарство, мешкаючи у належному ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 10.05.2002 року (а. с. 15) житловому будинку АДРЕСА_1 , у якому ОСОБА_2 також був зареєстрований.

На підтвердження вказаного ОСОБА_1 надано довідки Виконавчого комітету Шполянської міської ради від 23.08.2022 року № 235 та № 234 (а. с. 14), фотографії (а. с. 20-22).

Згідно наданої копії свідоцтва про смерть (а. с. 17), вбачається, що у вересні 2021 року ОСОБА_2 помер.

За життя ОСОБА_2 на праві власності належала земельна ділянка площею 3,09 га в адміністративних межах Пальчиківської сільської ради для ведення товарно-сільськогосподарського виробництва, що підтверджено копією Акту про право власності на земельну ділянку від 01.12.2004 року (а. с. 18).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини звернулася позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , дочка померлого, ОСОБА_3 , подала заяву про відмову від права на спадщину на користь ОСОБА_1 (а. с. 95-104).

У відповідності до абзацу 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки.

Сім?я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім?єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім?ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв?язках. Обов?язковою умовою для визнання їх членами сім?ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що, «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що позивач ОСОБА_1 не довела факту, що постійно проживала із відповідачем однією сім?єю як чоловік та жінка, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення вимог позивача, тому прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про встановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу, як чоловіка та жінка ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_2 .

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що суд першої інстанції , у відповідності до обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів, вірно надав оцінку показам свідків та взяв їх до уваги.

Однак, апеляційний суд вважає за важливе вказати, що покази свідків не є достатнім підтвердженням факту спільного проживання чи не проживання та ведення господарства, а представлення осіб, як чоловіка та дружини, не свідчить про те, що вони проживали однією сім?єю, мали спільний побут, несли спільні витрати та придбали спільне майно у вказаний позивачем період проживання з померлим ОСОБА_2 .

Так, колегія суддів апеляційного суду, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши докази та доводи сторін, вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача та вимог апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 за таких обставин, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_2 саме за період від жовтня 1997 року по вересень 2021 року.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що встановлення вказаного факту можливе згідно до норм матеріального права лише з 2004 року, оскільки з 1997 року до 2004 року таких норм чинний на той час закон не мав, тому відсутні правові підстави у вказаний період встановлювати вказаний факт, про який просить позивач.

Так, встановлення факту проживання однією сім?єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв?язку із цим взаємних прав та обов?язків, притаманних подружжю, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема, щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання, як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання.

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі, за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов?язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо.

При цьому, має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім?єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна, як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.

Так, в матеріалах справи міститься довідка № 260 від 29.07.2022 року, видана виконавчим комітетом Катеринопільської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про те, що з 14.04.2017 року по 16.01.2020 року ОСОБА_2 проживав без реєстрації у АДРЕСА_2 (а. с. 43).

За таких обставин, судом першої інстанції достовірно встановлено, що померлий ОСОБА_2 останні роки свого життя проживав за іншою адресою без позивача ОСОБА_1 .

Даний факт підтверджується безпосередньо і самим позивачем, та не спростовуються нею, про що зазначено у відповіді на відзив, де вказано, що ОСОБА_2 в періоди з 14.04.2017 року по 02.01.2019 року та з 12.04.2019 року по 16.01.2020 року обіймав посаду агронома в ПСП «Сяйво», яке територіально розташоване в 3-х кілометрах від села Луківка Звенигородського району Черкаської області. ОСОБА_2 мав у власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 09 січня 1998 року державним нотаріусом Катеринопільської державної нотаріальної контори, житловий будинок, в якому проживав в будні дні, а на вихідні дні приїздив до місця проживання ОСОБА_1 в с. Скотареве.

Вказані вище обставини відповідають і показам свідків, які були допитані в суді першої інстанції при розгляді справи, а саме: свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 пояснили, що протягом приблизно останніх семи-восьми років перед смертю ОСОБА_2 , він з позивачем взагалі не проживав та фактично не підтримував стосунків, мешкав разом зі своєю матір?ю, ОСОБА_7 , а після її смерті став відбудовувати будинок свого діда для свого проживання в будинку.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень свідків, що ОСОБА_1 зрідка приїздила до ОСОБА_2 , проте сімейних відносин між ними не було, вона не допомагала йому поратися по господарству, робити ремонт у будинку, не приймала участі у похованні його матері, не цікавилася його життям та здоров?ям.

Коли ОСОБА_2 помер, то він пролежав у будинку, де проживав, декілька тижнів, поки його не знайшов брат, відповідач ОСОБА_2 , який і займався його похованням.

Позивач дізналася про смерть ОСОБА_2 від сторонніх людей і приїхала лише на поховання.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що вказані факти опосередковано підтверджуються тим, що з свідоцтва про смерть ОСОБА_2 вбачається, що не встановлено точну дату смерті ОСОБА_2 , а також те, що місцем смерті зазначено село Луківка, Звенигородського району, Черкаської області, що також не підтверджує доводів позивача про проживання однією сім?єю з померлим.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що особисті пояснення позивача ОСОБА_1 свідчать лише про існування між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у певний період часу близьких стосунків, проте в матеріалах справи не міститься жодних належних доказів, що ці стосунки збереглися до моменту смерті ОСОБА_2 , які б можливо було ототожнити із подружніми/шлюбними відносинами, що давало б підстави для задоволенні вимог скаржниці.

Надані позивачем ОСОБА_1 копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , копія Державного Акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , не дають підстави суду прийти обґрунтованого висновку про доведеність вимог позивача, оскільки не доводять безпосередньо того факту, що мало місце спільне проживання позивача ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_2 однією сім`єю за період з жовтня 1997 року по вересень 2021 року, та не підтверджують спільного введення господарства ними за вказаний період.

Апеляційний суд погоджується, що судом першої інстанції вірно надано оцінку доказам - фотокарткам, наданим позивачем у підтвердження позовних вимог, з обгрунтуванням, що вказані докази не містять належних та допустимих доказів на підтвердження існування між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносин, притаманних подружжю, введення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що позивачем жодним чином не спростовуються факт поховання померлого ОСОБА_2 його братом ОСОБА_2 .

Позивачем ОСОБА_1 не надано жодних доказів спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі, за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

Отже, доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача ОСОБА_1 з висновками районного суду щодо їхньої оцінки та відмови у задоволенні вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Також доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи не підтверджено жодними доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки рішення суду залишено без змін, тому апеляційний суд не переглядає та не змінює розподіл судових витрат. Витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 12.06.2023 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Н.І. Гончар

О.М. Новіков