ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2883/23 Справа № 242/702/22 Суддя у 1-й інстанції - Черков В.Г. Суддя у 2-й інстанції - Хейло Я. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 242/702/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хейло Я.В.,

суддів Мірути О.А., Тимченко О.О.,

секретар судового засідання: Тимофєєва В.О.,

сторони:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 07 липня 2022 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке постановлено суддею Черковим В.Г. у місті Селидово Донецької області та повне судове рішення складено 07 липня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Довіра та гарантія» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Довіра та гарантія» зазначило, що 11.06.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № CM-SME104/109/2007.

На забезпечення виконання зобов`язань за даним договором 11.06.2007 року укладено Договір наступної іпотеки № РM-SME104/109/2007/1, на підставі якого було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля універмагу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Калінінського районного суду міста Донецька від 25.11.2009 року у справі № 2-1846 (242/3111/13-ц), позовну заяву ПАТ «ОТП Банк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за зазначеним кредитом - задоволено.

24 червня 2016 року між ПАТ « ОТП Банк» та ТОВ « ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договір про відступлення права вимоги № 24/06/16, відповідно до якого права грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором , укладеним з ОСОБА_2 та всіма договорами забезпечення до нього, перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Станом на дату відступлення права вимоги боржником не було виконано зобов`язання щодо повернення кредитних котів, загальна сума боргу становить 3 294 542,90 грн.

Відповідно до довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно № 274434170 від 13 вересня 2021 року власником нерухомого майна є ОСОБА_1 .

Позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CM-SME104/109/2007 від 11.06.2007 року перед ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» в розмірі 3294542,90 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1619,4 кв.м., шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 07 липня 2022 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», код ЄРДПОУ 38750239, юридична адреса: м.Київ, вул.Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, до ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , третя особа ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено у повному обсязі.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CM-SME104/109/2007 від 11.06.2007 р. перед ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» в розмірі 3294542 (три мільйони двісті дев`яносто чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн. 90 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1619,4 кв.м., шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних повністю, застосувавши строк позовної давності до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Просить застосувати строк позовної давності до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вважає, що відповідач набула право власності на нерухоме майно на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 29.08.2011 року, отже строк позовної давності сплинув.

Вказує, що рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 29 липня 2011 року у справі № 2-993/11 визнано право за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю, будівлю універмагу загальною площею 1619,4 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема, вказаним рішенням встановлено що ОСОБА_1 купила зазначену нежитлову будівлю з оформленням письмово укладеного договору купівлі-продажу,на Товарній біржі, який не було нотаріально посвідчено. Договір ніким не оспорюється.

Вважає, що є добросовісним набувачем на момент відчуження нежитлового приміщення, а позивач не є власником нежитлового приміщення та не має законних підстав витребувати нежитлове приміщення від відповідача.

Вважає, що суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги позивача у невірно вибраний ним спосіб захисту.

Вказує, що в оскаржуваному рішенні немає посилань на належні, достатні та достовірні докази, які б свідчили про передачу права вимоги до третьої особи від ОТП «Банк» до позивача.

Про існування спірного рішення відповідач дізналась із сайту «Судова влада України», судові повістки та повідомлення не отримувала. Вважає, що була позбавлена права на ознайомлення із матеріалами справи, не мала можливості подати заяви, клопотання.

На думку відповідача, суд першої інстанції повинен був постановити ухвалу у праві № 242/702/22 про закриття провадження, оскільки рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 04 травня 2020 року у справі № 242/4110/18 відмовлено у задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішення суду набрало законної сили 07.08.2020 року.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» в судове засідання не з`явилось, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача адвокат Маруценко С.В. в судове засідання не з`явився , про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

11.06.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № CM-SME104/109/2007.

На забезпечення виконання зобов`язань за даним договором 11.06.2007 року укладено Договір наступної іпотеки № РM-SME104/109/2007/1, на підставі якого було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля універмагу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Калінінського районного суду м.Донецька від 25.11.2009 року з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за зазначеним кредитним договором.

З метою виконання зобов`язань Позичальника за кредитними договорами 11 червня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 було укладено договір наступної іпотеки № РМ-SME 104/109/2007/1, за умовами якого Іпотекодавець передав в іпотеку наступне нерухоме майно: нежитлову будівлю, будівлю універмагу №1, загальною площею - 1614,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить Іпотекодавцю на праві приватної власності за Договором купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області 09.04.2005 року за реєстровим №343. Балансова вартість Предмету іпотеки становить 162400,00 грн.

Також, договором наступної іпотеки передбачено заборону на відчуження предмета іпотеки.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 29.07.2011 року справа №2-993/2011 власником нерухомого майна нежитлової будівлі, будівлі універмагу №1, загальною площею - 1614,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1

24 червня 2016 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК « Довіра та гарантія» було укладено Договір про відступлення права вимоги № 224/06/16, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитними договорами, зокрема за кредитним договором № СМ-SME 104/109/2007 укладеного між ЗАТ «ОТП Банк», яке перейменовано в ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 11 червня 2007 року, перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Даний факт підтверджують надані договір про відступлення прав вимоги №224/06/16 від 24.06.2016 року, акт №2 приймання передачі реєстру боржників, та платіжними дорученнями №1787884 і №1787878 від 24.06.2016 року.

Також, 24 червня 2016 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК « Довіра та гарантія» у зв`язку з укладання Договору про відступлення права вимоги №24/06/16 від 24.06.2016, було укладено Договір про відступлення права вимоги за Договорами іпотеки та Договорами застави, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А., відповідно до якого права вимоги за договорами, що забезпечені зокрема за договором наступної іпотеки № РМ-SME 104/109/2007/1 укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 , перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Позиція апеляційного суду

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 07 липня 2022 року залишити без змін.

Мотиви з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду , всупереч доводів апеляційної скарги є законним та обґрунтованим і правові підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, згідно зі ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно зі ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України «Про іпотеку» та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено поняття «іпотека».

Так, іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цей об`єкт.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Також, Закон України «Про іпотеку» чітко визначає наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Пунктом 6.2 Статті 6 Договору іпотеки № РМ-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року, передбачено, що Іпотекодержатель має право задовольнити із вартості Предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: несплати боржником Іпотекодержателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в Кредитному договорі; за порушення Іпотекодавцем будь-якого із зобов`язань за ст.5 цього договору; інших обставин, передбачених чинним законодавством України.

Статтею 6 Договору іпотеки № РМ-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року визначено обрання порядку звернення стягнення на предмет іпотеки та передбачено, що дане положення цього договору не може тлумачитися як таке, що обмежує: право Іпотекодержателя звернутись до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством України; права сторін встановити договірний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також, Договором іпотеки № РМ-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року визначено порядок позасудового врегулювання (ст. 6.4 Договору), а саме Іпотекодержателю належить право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України. Цим договором сторони дійшли згоди щодо порядку визначення ціни продажу предмета іпотеки.

Пунктом 6.4.2 зазначеного Договору іпотеки визначено, що при виникненні Іпотечного випадку Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю іпотечне повідомлення із зазначенням загальної суми боргових зобов`язань та граничного строку погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення боржником боргових зобов`язань у строк, передбачений у Іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від Іпотекодавця до Іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаному в іпотечному повідомленні. При цьому Іпотекодержатель зобов`язаний реалізувати предмет іпотеки протягом 1 (одного) року, а суму, отриману від реалізації, направити на погашення боргових зобов`язань та інших фактичних вимог.

Рішенням Калінінського районного суду міста Донецька від 25.11.2009 року у справі № 2-1846 (242/3111/13-ц), позовну заяву ПАТ «ОТП Банк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за зазначеним кредитом задоволено,рішення суду до теперішнього часу не виконано.

Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателясторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Саме такий правовий висновок роз`яснено у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц.

Як встановлено судом, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано обтяження щодо заборони відчудження нежитлової будівлі загальною площею 1619,4 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 від 11.06.2007 року та наявна інформація про державну реєстрацію іпотеки цього майна № 9693418 від 02.04.2010 року (а.с.54-56).

Право власності на нерухоме майно у ОСОБА_1 виникло на підставі рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 29 липня 2011 року , відповідно до якого визнано дійсним договір купівлі-продажу (біржовий контракт) № 17/06-11-01т від 17 червня 2011 року будівлі універмагу загальною площею 1619,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Право власності на будівлю було зареєстровано нею у Державному реєстрі речових прав 02.11.2020 року на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.10.2020 року.

По зовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у цій справі обгрутовано заявлені позивачем (Іпотекодержателем) до ОСОБА_1 , яка з 02.11.2020 року є власником спірного майна у зв`язку з переходом до неї права власності на предмет іпотеки та яка відповідно до статті 23 Закону України "Про іпотеку" набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України "Про іпотеку", в якій визначені наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Отже статус іпотекодавця набуває лише особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки та відповідно до норм Закону України "Про іпотеку" іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою N 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою N 28342/95 "Брумареску проти Румунії" зазначається, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У наведеній нормі закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Отже виходячи з принципу правової визначеності, який крім іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів, враховуючи те, що правомірність укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17 червня 2011 року була підтверджена в судовому порядку (правочин був визнаний дійсним), зазначений договір створив правові наслідки для його сторін, є підставою набуття відповідачем права власності на спірне іпотечне майно та підставою внесення до Державного реєстру запису про право власності на спірне майно.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 334 Цивільного кодексу України, яка визначає момент набуття права власності за договором (в редакції, чинній станом на дату укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17.06.2011 року), право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

З огляду на положення частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України в наведеній редакції та встановлені судом апеляційної інстанції наведені обставини з моменту державної реєстрації за нею права власності на предмет іпотеки - 02.11.2020 року є власником спірного майна (предмета іпотеки) та, відповідно, набула статусу Іпотекодавця з усіма правами і обов`язками за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували на момент набуття ним права власності на предмет іпотеки.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить застосувати строк позовної давності до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вважає, що набула право власності на нерухоме майно на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 29.08.2011 року, отже строк позовної давності давно сплинув.

Колегія суддів вважає безпідставні зазначені доводи, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно з частиною другою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 зареєструвала право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1619,4 кв.м. 02.11.2020 року (а.с. 54).

Позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у 2020 році до проведення нею державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 04 травня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено, оскільки договір іпотеки визначає позасудовий порядок реалізації предмета іпотеки, що не обмежує право іпотекодержателя звернутись до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством України.

У листопаді 2021 року, вже після реєстрації ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно та, відповідно, набуття нею статуту Іпотекодавця, позивач направив ОСОБА_1 повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», яке відповідачем було отримано 01.12.2021 року ( а.с. 60,61,62).

При визначенні початку перебігу строку позовної давності суду слід з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності.

Позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», після отримання ОСОБА_1 вимоги про погашення заборгованості , яка виконана не була , 09.02.2022 року звернулося з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вона є добросовісним набувачем на момент відчуження нежитлового приміщення, а позивач не є власником нежитлового приміщення та не має законних підстав витребувати нежитлове приміщення від відповідача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, відповідно до ЗУ «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Отже, відповідно до норм Закону України «Про іпотеку» іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Крім того, пунктом 4.2 статті 4 Договору іпотеки № РМ-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року передбачена заборона відчуження, сторони погоджуються , що одночасно з нотаріальним посвідченням цього Договору нотаріус накладає, згідно з чинним законодавством України, заборону відчуження предмета іпотеки. Така заборона відчуження діє до дати надання іпотекодержателем нотаріусу або іпотекодавцем повідомлення про повну сплату боржником всіх його боргових зобов`язань за кредитним договором або за виконання цього Договору.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги позивача у невірно вибраний ним спосіб захисту, колегія вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до визначення термінів, що містяться у статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Слід зазначити, що право іпотеки, на захист якого подано позов, є похідним речовим правом від права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Згідно зі статтею 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

За змістом частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визнання права належить до способів захисту цивільних прав та інтересів.

Позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у цій справі заявлені позивачем (Іпотекодержателем) до ОСОБА_1 , яка за є власником спірного майна у зв`язку з переходом до неї права власності на предмет іпотеки та яка відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором.

З огляду на невиконання позичальником та поручителем своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості за кредитним договором у позивача виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором.

Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 33 Закону України «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 33 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в оскаржуваному рішенні немає посилань на належні, достатні та достовірні докази, які б свідчили про передахід права вимоги до ОСОБА_2 від ОТП «Банк» до позивача, спростовуються матеріалами справи.

Матеріали справи містять договір про відступлення права вимоги від 24.06.2016 року, відповідно до якого до якого права грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_2 та всіма договорами забезпечення до нього, перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» від ПАТ «ОТП Банк» та реєстр боржників ( додаток до Договору про відступлення права вимоги від 24.06.2016 року.)

За приписами статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень (далі Реєстр). Реєстр автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі (стаття 3 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Згідно з частинами першою та другою статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2023 року, яка набрала чинності , замінено стягувача у справі № 242/3111/13-ц за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Ера» про стягнення заборгованості, з ПАТ «ОТП Банк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія щодо виконання ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 27 червня 2014 року.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що про існування спірного рішення відповідач дізналась із сайту «Судова влада України», судові повістки та повідомлення не отримувала та вважає, що була позбавлена права на ознайомлення із матеріалами справи, не мала можливості подати заяви, клопотання виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 вказує номер телефону та адресу проживання ідентичні тих, на які суд першої інстанції повідомляв її при розгляді справи. Про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується відповідними довідками про доставку електронної відправки вкладення (судової повістки) на телефонний номер, який збігається з вказаним нею номером у заяві про перегляд заочного рішення. Жодних обґрунтованих заяв чи клопотань з приводу відкладення розгляду справи від неї не надходило. Заяв про те, що відповідач бажає особисто приймати участь у судовому засіданні також не надавала, доказів того, що була вимушена виїхати зі свого постійного місця мешкання також матеріли справи не містять.

Посилання в апеляційній скарзі на ті обставини, що суд першої інстанції повинен був постановити ухвалу про закриття провадження, оскільки рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 04 травня 2020 року у справі № 242/4110/18 відмовлено у задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки також не заслуговують на увагу , оскільки не ґрунтуються на законі.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що: «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) вказано, що: «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У справі № 242/4110/18 за позовом Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки підстави позову не є тотожними тим, що зазначені у даній справі та правові підстави для закриття провадження у справі відсутні.

Щодо зупинення виконання рішення суду

Колегія суддів враховує, що згідно ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII, протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб`єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку".

Положення частини першої цієї статті, крім зупинення дії статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти) Закону України "Про іпотеку", не поширюються на нерухоме майно фізичних осіб - підприємців, юридичних осіб - суб`єктів малого і середнього підприємництва, місцем розташування якого є територія проведення антитерористичної операції, крім населених пунктів згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону, оформлене в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, укладеними після 1 січня 2018 року до 30 квітня 2021 року, або за договорами, до яких після 1 січня 2018 року до 30 квітня 2021 року за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій.

Статтю 9 доповнено частиною другою згідно із Законом № 2266-VIII від 21.12.2017; в редакції Закону № 1451-IX від 19.05.2021\

Положення частини першої цієї статті не поширюються на нерухоме майно громадян України, фізичних осіб - підприємців, юридичних осіб - суб`єктів малого і середнього підприємництва, місцем розташування якого є територія проведення антитерористичної операції, крім населених пунктів згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону, оформлене в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, укладеними після 1 травня 2021 року, або за договорами, до яких після 1 травня 2021 року за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій.

Статтю 9 доповнено частиною третьою згідно із Законом № 1451-IX від 19.05.2021\

Також, апеляційний суд врахував, що згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України.

Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:

«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на момент перегляду апеляційним судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Розподіл судових витрат

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи висновки апеляційного суду за результатами розгляду справи, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 07 липня 2022 року - залишити без задоволення.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 07 липня 2022 року - залишити без змін.

Зупинити виконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 07 липня 2022 року про звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: