Номер провадження: 22-ц/813/892/23
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкін А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" подану через представника - адвоката Онощенко Катерину Віталіївну на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2020 року по цивільній справі за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, по котрій просив суд в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором № 014/0059/74/65471 від 13.09.2006 року у сумі 82 440 дол. США 59 центів, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: квартиру загальною площею 29,4 кв.м., житловою площею 17,8 кв. м., шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, стягнути з відповідача суму судових витрат на сплату судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.09.2006 року між АППБ «Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0059/74/65471. Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит у сумі 46 500 дол. США з розрахунку 11,5% річних за користування кредитом на строк до 13.09.2019 року. Також 19.09.2006 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала у іпотеку нерухоме майно, а саме а саме квартиру загальною площею 29,4 кв.м., житловою площею 17,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18.05.2011 року в справі 2-2753/11 позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № 014/0059/74/65471 від 13.09.2006 року.

Оскільки наразі рішення суду не виконане, позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2020 року у задоволенні позовних вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, - відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

02.03.2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» подано апеляційну скаргу відповідно до вимог якої просить суд рішення Приморського районного суду від 08.12.2020 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає, що приймаючи рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не всі обставини є доведеними, деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, наявні порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, з огляду на наступне.

Банк зазначає, що ним обрано належний спосіб захисту своїх прав, та відповідно до п. 4.6 Договору іпотеки, право вибору способу задоволення вимог Іпотекодержателя встановлено п. 4.5 цього Договору. Та вибір способу задоволення таких вимог належить Іпотекодержателю.

Окрім того, апелянт вказує, що діючим законодавством не передбачено обв`язку Банку перед зверненням до суду обирати позасудовий спосіб звернення стягнення на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки. В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Таким чином, виходячи з обраного Банком способу захисту, застосуванню підлягають стаття 39 ЗУ «Про іпотеку», яка передбачає, реалізацію предмета іпотеки за рішенням суду.

Також апелянт вказує, що у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, несплатою періодичних платежів на погашення кредиту та відсотків за користування коштами, на адресу позичальника було направлено вимогу про неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки) копія вимоги №114/5-151030 від 18.04.2019 року доказами направлення була долучена до матеріалів справи разом з позовною заявою. Додаток №9). Окрім того, суд першої інстанції неправильно застосував статтю 37 ЗУ «Про іпотеку», яка на думку суду передбачає направлення повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Стаття 37 ЗУ «Про іпотеку», в свою чергу, передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Позивач звертає увагу суду на те, положення ч. 1 статті 35 ЗУ «Про іпотеку» не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку, що судом першої інстанції було проігноровано.

Щодо відсутності оцінки іпотечного майна, апелянт вказує, що визначення вартості майна здійснюється сторонами виконавчого провадження, та не може бути підставою для відмови у позові.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.08.2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" подану через представника - адвоката Онощенко Катерину Віталіївну на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2020 року по цивільній справі за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.08.2021 року у складі колегії суддів: головуючого Князюка О.В., суддів Заїкіна А.П., Погорєлової С.О. справу було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду на 23.12.2021 року на 11:15 год.

АТ «Райфайзен Банк Аваль» 31.10.2022 року було подано заяву про розгляд справи за відсутності апелянта.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань до суду не надали.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за вищевказаною явкою сторін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 13.09.2006 року між АППБ «Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0059/74/65471.

Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит у сумі 46 500 дол. США з розрахунку 11,5% річних за користування кредитом на строк до 13.09.2019 року.

19 вересня 2006 року між сторонами в забезпечення виконання зобов`язань укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала у іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 29,4 кв.м., житловою площею 17,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У звя`зку із невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від № 014/0059/74/65471 від 13 веерсня 2006 року рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18.05.2011 року в справі 2-2753/11 позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № 014/0059/74/65471 від 13 вересня 2006 року.

Оскільки наразі рішення суду не виконане, позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлено, що 13.09.2006 року між АППБ «Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0059/74/65471.

Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит у сумі 46 500 дол. США з розрахунку 11,5% річних за користування кредитом на строк до 13.09.2019 року.

19 вересня 2006 року між сторонами в забезпечення виконання зобов`язань укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала у іпотеку нерухоме майно, а саме а саме квартиру загальною площею 29,4 кв.м., житловою площею 17,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку».

За змістом положень частин першої, третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку» у вказаній редакції).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Окрім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неправомірність нарахування позивачем заборгованості за відсотками, нарахованими відповідно до ст. 1048 ЦК України по 18.04.2019 року в розмірі 42 432,11 дол. США, враховуючи, що фактично позивачем змінено строк виконання основного зобов`язання з 18.05.2011 року у зв`язку зі зверненням до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_2 . Окрім цього, неправомірним є і нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у засобах масової інформації, створення електронних баз даних судових рішень.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (частина третя статті 6 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Як вбачається з матеріалів справи, 04.02.2011 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом (справаи №1512/2-2753/11) до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, по якому просив суд стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 014/0059/74/65471 від 13.09.2006 року на загальну суму 49330,72 доларів США, що за курсом НБУ складає 392583,73 грн. у тому числі заборгованість за відсотками - 4061,23 доларів США, що складає 32320,08 грн., пеня з прострочення тілу кредиту -1695 доларів США, що складає 13489,15 грн., пеня за прострочення відсотків по кредиту -3566,01 доларів США, що складає 28379,02 грн

Рішення Київським районним судом м. Одеси від 10.05.2011 року по справі №1512/2-2753/11 задоволено позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення боргу з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за Кредитним договором №014/0059/74/65471 від 13.09.2006 року, та на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» з відповідачів в солідарному порядку стягнуто заборгованості по кредиту в сумі 318395,48 грн., заборгованості по відсотках 32320,08 грн., пені з прострочення тілу кредиту 13489,15 грн., пені за прострочення відсотків по кредиту в сумі 28379,02 грн., а всього стягнуто 392 583,73 грн.

01.03.2012 року на адресу Київського районного суду м. Одеси надійшла заява представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» Івкової Л.В. про видачу рішення та виконавчих листів по справі № 1512/2-2753 (т.1, а.с.102).

06.03.2012 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист по справі № 2-2753/11 про стягнення заборгованості по кредиту в сумі 392 583,73 грн. з ОСОБА_1 (т.2, а.с. 8).

12 квітня 2013 року за вихідним №114-10-0-00/1857 представником АТ «Райффайзен Банк Аваль» була направлена Заява про відкриття виконавчого провадження в Другий Приморський ВДВС ОМУЮ за виконавчим листом по справі № 2-2753/11 про стягнення заборгованості по кредиту в сумі 392 583,73 грн. з ОСОБА_1 (т.2, а.с. 9).

22 квітня 2013 року головним державним виконавцем Другого Приморського ВДВС Одеського МУЮ Перчиком В.О. винесена Постанова № В-8/963 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом по справі № 2-2753/11 про стягнення заборгованості по кредиту в сумі 392 583,73 грн. із ОСОБА_1 (т.2, а.с. 10).

Що стосується стягнення заборгованості за вищевказаним судовим рішенням з ОСОБА_1 , то суд першої інстанції правильно встановив, що 30 грудня 2014 року була винесена Постанова про повернення виконавчого документа ВП № 40889795 стягувачові за виконавчим листом по справі № 2-2753/11 про стягнення заборгованості по кредиту в сумі 392 583,73 грн. з ОСОБА_1 , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку відсутністю майна у боржника, на яке може бути звернуто стягнення (т.2, а.с. 11).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Разом з тим, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно п. 4.4 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса чи застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно п. 4.6 договору іпотеки право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, встановлених п. 4.5 цього договору, та вибір способу задоволення таких вимог належить іпотекодержателю.

Таким чином, Закон України "Про іпотеку" визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України "Про іпотеку") є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України "Про іпотеку");

2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України "Про іпотеку) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі N 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19).

Отже, застосування такого способу захисту права, як звернення стягнення на предмет іпотеки, пов`язане виключно з невиконанням основного зобов`язання у встановлений строк (термін).

У справі, яка переглядається, позивач обґрунтовував свої вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів тим, що позичальник не виконав належним чином зобов`язання за кредитним договором, допустив утворення заборгованості, розмір якої встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, і на виконання якого видано виконавчий лист, проте заборгованість залишається непогашеною.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) вказано, що "рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що "у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання".

Згідно з пунктами 6.20, 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (див. ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 у справі № 5017/1987/2012 (провадження №12-289гс18)).

Установивши, що 10.05.2011 року рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №1512/2-2753/11 заборгованість за кредитом стягнута, але кредитне зобов`язання не виконано, з огляду на що, апеляційний суд зробив вважає, що рішення суду про стягнення заборгованості засвідчило зміну строку дії договору кредиту, оскільки звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, тому право кредитора нараховувати проценти за договором кредиту припинилося; кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Апеляційний суд встановив, що відповідно до що 13.09.2006 року між АППБ «Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0059/74/65471. Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит у сумі 46 500 дол. США з розрахунку 11,5% річних за користування кредитом на строк до 13.09.2019 року.

10.05.2011 року рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №1512/2-2753/11 задоволено позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення боргу з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за Кредитним договором №014/0059/74/65471 від 13.09.2006 року, та на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» з відповідачів в солідарному порядку стягнуто заборгованості по кредиту в сумі 49330,72 доларів США, що за курсом на момент подачі позову становило 318395,48 грн., заборгованості по відсотках 32320,08 грн., пені з прострочення тілу кредиту 13489,15 грн., пені за прострочення відсотків по кредиту в сумі 28379,02 грн., а всього стягнуто 392 583,73 грн.

З огляду на зазначене, позовні вимоги в частині стягнення нарахованої банком пені та відсотків після ухвалення судом рішення у справі №1512/2-2753/11 є такими, що не ґрунтуються на нормах закону, а тому не підлягають задоволенню.

У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15 наведений правовий висновок, що "відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Велика Палата Верховного Суду погодилась із цим висновком у постанові від 19 травня 2020 року у справа № 361/7543/17 (провадження № 14-546 цс 19) і вказала, що "звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що питання щодо виконання виданого кредитору виконавчого документа у разі, коли такий обов`язок боржника за таким виконавчим документом відсутній повністю або частково у зв`язку з його припиненням (через виконання боржником, іншою особою тощо) підлягають вирішенню в порядку, передбаченому частиною другою статті 432 ЦПК України".

18.04.2019 року на адресу позичальника Банком було направлено вимогу про неналежне виконання зобов`язань за Кредитним договором та Договором іпотеки.

Отже, наявність невиконаного судового рішення про стягнення з боржника заборгованості за договором кредиту не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. З огляду на наявність невиконаного рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги Банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру загальною площею 29,4 кв.м., житловою площею 17,8 кв. м., шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції не визначився з характером правовідносин, та невірно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення у справі.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції у вказаній частині, та враховуючи відсутність доказів щодо виконання вимог рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №1512/2-2753/11, апеляційний суд приходить до висновку щодо обґрунтованотсі позовних вимог позивача щодо наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Враховуючи відсутність доказів щодо виконання вимог рішення суду в, суд приходить до висновку щодо часткової обґрунтованості позовних вимог позивача щодо наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2020 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором № 014/0059/74/65471 від 13.09.2006 року у сумі 49330,72 доларів США, що складається із: заборгованість за кредитом - 40 008,48 дол США, заборгованість за відсотками -4061,23 доларів США, пеня з прострочення тілу кредиту -1695 доларів США, пеня за прострочення відсотків по кредиту -3566,01 доларів США, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на: квартиру загальною площею 29,4 кв.м., житловою площею 17,8 кв. м., шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Райфазен Банк Аваль» ( 01011, м. Київ, вул. Лескова,9, ідентифікаційний код № 14305909, к/р № НОМЕР_3 в ОПЕРУ НБУ, МФО 3000010) в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ( 65000, м. Одеса, вул. Садова, 10/8, МФО 328351, , р/р НОМЕР_4 ) судові витрати в сумі 2881,5 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25.04.2023 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова