Справа № 345/3861/22
Провадження № 22-ц/4808/496/23
Головуючий у 1 інстанції Гапоненко Р. В.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Василишин Л.В.

секретаря Мельник О.В.

з участю ОСОБА_1 її представника адвоката Томина С.В.

представника Служба у справах дітей Калуської міської ради Бідюк Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 березня 2023 року постановлене у складі судді Гапоненко Р.В. в м. Калуш у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Калуської міської ради про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Калуської міської ради про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що вона та ОСОБА_2 з 13 вересня 2008 року перебувал у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 . Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.03.2012 шлюб між сторонами розірвано. Дочку залишено проживати з нею. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.03.2013 вирішено стягувати із відповідача на користь позивачки аліменти в розмірі по 500 грн щомісячно на утримання дочки ОСОБА_3 до досягнення нею повноліття.

У жовтні 2017 року вона звернулась до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав відповідача щодо його малолітньої дочки ОСОБА_4 . Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.04.2018 позов задоволено частково, змінено розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав відмовлено. Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.06.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.04.2018 без змін.

Незважаючи на те, що відповідач не був позбавлений батьківських прав та усвідомлював необхідність змінити своє ставлення до дитини, після набрання законної сили рішенням суду, не виконує своїх батьківських обов`язків, ухиляється від піклування про фізичних і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. У зв`язку з цим позивачка в 2022 році звернулася до Служби у справах дітей Калуської міської ради для дачі висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідне питання було двічі розглядалось на засіданні комісії, однак відповідач жодного разу не з`явився. У зв`язку з цим, враховуючи обставини справи, досліджені документи та пояснення, комісія прийняла рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Вищезазначені обставини, свідчать про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, тому просить позбавити відповідача батьківських прав щодо його малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачка зазначає, що відповідач сплачує аліменти, однак їх не вистачає. На сьогоднішній день стан здоров`я дитини погіршився у зв`язку із перехідним віком. Розвинулася міопія і астигматика очей, колоїдний (фолікулярний) зоб, які потребують постійного обстеження і лікування. Виходячи із засад справедливості, вважає за можливим збільшити розмір аліментів, встановлених рішенням суду від 11.04.2018, а саме у розмірі 3000 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку до досягнення нею повноліття.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Калуської міської ради про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення суду в частині відмови про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дочки та ухвалити у цій частині нове рішення, яким позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітньої дочки. Зокрема вказує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Однак, як встановлено судом під час розгляду такої ж справи у 2017 році позивачка вже зверталась із позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, відмовляючи у задоволенні цього позову Калуський міськрайонний суд у своєму рішенні від 11.04.2018 р. врахував той факт, що відповідач заборгованості по сплаті аліментів на утримання дочки не має, а також те, що відповідач почав вживати заходи до налагоджеваня відносин із дочкою. Таким чином, вважає, що відповідачу надавалась вже можливість змінити свою поведінку щодо доньки, однак з того часу відповідач жодного разу так і не спілкувався з нею. Вказані обставини підтверджуються як поясненнями самої доньки відповідача, так і письмовими документами: висновком органу опіки та піклування, служби у справах дітей Калуської міської ради від 25.10.2022 № 01-23/582, протоколами бесід, психолого-педагогічною характеристикою, актами обстеження умов проживання дитини, довідкою з Калуського ліцею №4.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник Томин С.В. підтримали доводи апеляційної скарги, просять задовольнити подану скаргу.

ОСОБА_2 у встановленому законом порядку повідомлений про дату, час та місце судового засідання, однак повторно не з`явився у судове засідання, про причини неявки суд не повідомляв, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з матір`ю. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням та розвитком дитини займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо та умисно нехтує батьківськими обов`язками. Про вказане свідчить зокрема те, що відповідач сплачує аліменти. Відсутність належної участі відповідача в зустрічах із дочкою та у її вихованні протягом останнього часу пов`язана із припиненням сімейних відносин з матір`ю дитини, погіршення відносин з нею, створення сторонами інших сімей.

З урахуванням того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів зміни матеріального стану відповідача у бік поліпшення, який дозволяє йому сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж це зазначено у рішенні Калуського міськрайонного суду від 11.04.2018, відсутність доходів, оскільки позивачкою не подано доказів офіційного заробітку відповідача чи інших видів доходів та за відсутності доказів погіршення матеріального стану отримувача аліментів, суд, на підставі вищевикладених обставин, оцінивши належність та допустимість доказів, не знаходить законних підстав для задоволення позову в цій частині.

Рішення суду в частині стягнення аліментів не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Ухвалене судом першої інстанції рішення в оскаржуваній частині не відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.09.2008 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.50).

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 26.03.2012 року шлюб між стронами розірвано дочку ОСОБА_3 залишено проживати матір`ю. Зазначених обставин сторони не заперечують.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.03.2013 вирішено стягувати із відповідача на користь позивачки аліменти в розмірі по 500 грн щомісячно на утримання дочки ОСОБА_3 до досягнення нею повноліття.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.04.2018, змінено розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача та вирішено стягувати із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття. Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено, що з моменту ухвалення рішення Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області від 19 червня 2013 року суттєво змінились обставини, за яких суд виходив при встановлені такого розміру аліментів і з врахуванням того, що визначений судовим рішенням розмір аліментів на дитину на даний час є незначний та зменшилась купівельна спроможність присудженої суми.

У жовтня 2017 позивачка звернулась до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовом про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав відповідача, щодо його малолітньої дочки ОСОБА_4 .

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.04.2018 позов задоволено частково, змінено розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав відмовлено (а.с.7-12).

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.06.2018, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.04.2018 без змін (а.с.13-15).

Дочка ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки № 826943 від 25.08.2022 (а.с.49). що підтверджує факт проживання дочки ОСОБА_3 разом зі своєю матір`ю.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала, що батько свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що негативно впливає на її фізичний та духовний розвиток.

Разом з тим ОСОБА_2 проти позбавлення батьківських прав заперечує, висловлює бажання приймати участь у піклуванні своєї дитини, зустрічатись та спілкуватись з нею. Особа, яка подала позов про позбавлення батьківських повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування, служби у справах дітей Калуської міської ради від 25.10.2022 № 01-23/582, вирішено вважати за доцільне позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с.23-26)

При складенні висновку було взято до уваги протокол бесіди із малолітньою ОСОБА_4 та з`ясовано, що вона свого батька не бачила дуже давно, останній раз вони бачились, коли вона навчалась у третьому класі, а зараз вона перейшла у 8 клас. З того часу батько більше не приходить до неї, не дзвонить, щоб поцікавитись її життям чи привітати із святами. Також дитина зазначила, що нічого не відомо про батька і вона не має бажання із ним спілкуватись. Усім необхідним її забезпечує мама.

На засідання комісії з питань захисту прав дитини відповідач двічі (07.09.2022 та 20.10.2022) не з`явився.

Крім того, рішенням Виконавчого комітету Калуської міської ради №27 від 24.01.2017, тобто ще задовго до звернення позивача з вимогами про позбавлення батьківських прав, відповідачу ОСОБА_2 надано право побачення з малолітньою донькою ОСОБА_4 відповідно до встановленого графіка з визначенням місця зустрічі за згодою між батьками та рекомендовано кабінет практичного психолога навчального закладу (а.с.32,33).

Згідно довідки Калуського ліцею №4 м. Калуша з 01.09.2019 року батько дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 не приймає участі у виховання дитини, не з`являється на визначені службою у справах дітей зустрічі для спілкування з дитиною у присутності шкільного психолога (а.с.17, 32-48).

Згідно виписок із медичної картки вбачається, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 систематично хворіє (а.с.16-22, 29).

Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

При з`ясуванні думки дитини в суді апеляційної інстанції, малолітня ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 виявила бажання щодо позбавлення батька ОСОБА_2 батьківських прав зіславшись на те, що батько протягом тривалого часу не спілкується з нею, не приходить до неї, не дзвонить, не поцікавиться її життям, їй нічого не відомо про батька і вона не має бажання із ним спілкуватись. Усім необхідним її забезпечує мама.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. Проте, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, проте лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У §§ 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Установлено, що ОСОБА_2 з часу розірвання шлюбу ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо малолітньої дочки, зокрема, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.

Даний факт підтверджуються встановленими судом вищенаведеними обставинами.

Суд відхиляє заперечення ОСОБА_2 про те, що він проти позбавлення батьківських, оскільки висловлює бажання приймати участь у піклуванні своєї дитини, зустрічатись та спілкуватись з нею, так як з часу відмови у позбавленні його батьківських прав від 11.04.2018 відповідач не змінив поведінки щодо виконання своїх обов`язків щодо малолітньої дочки.

Так, у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21) Верховний Суд зазначив, що лише факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу права спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Крім цього, колегія суддів також враховує, що справа перебуває на розгляді суду з листопада 2022 року, проте відповідач не вчиняв дій, крім відзиву на позовну заяву, які б свідчили про наявність у нього інтересу до спілкування з дитиною, проведенні з нею часу та її виховання.

Ураховуючи наведене, колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано докази, які свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та його винну поведінку.

При цьому суд бере до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 як такого, що підтверджує факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 доведено необхідність застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, оскільки умисне невиконання свої батьківських обов`язків підтверджує доцільність вжиття такого заходу.

Разом з тим, згідно із частинами першою, четвертою статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тому оскаржуване рішення необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Калуської міської ради про позбавлення батьківських прав.

За змістом ст.382 ЦПК України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Відповідно до підпункту В пункту 4 ч. 1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини другої вказаної статті), у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої вказаної статті).

Ураховуючи, що за результатами перегляду справи в суді апеляційної інстанції колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 то понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апепеляційної скарги у розмірі 2 684 грнивень необхідно стягнути з ОСОБА_2 .

Керуючись ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати й ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Калуської міської ради про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 жителя с.Протеси Жидачівського районну Львівської області батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2 684 гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 12 червня 2023 року

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

Л.В. Василишин