ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6324/23 Справа № 201/3711/22 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Комунального підприємства "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.І.І.Мечникова" Дніпропетровської обласної ради,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 травня 2023 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.І.І.Мечникова" Дніпропетровської обласної ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2021 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.І.І.Мечникова" Дніпропетровської обласної ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що з 13 грудня 2006 року по 20 лютого 2020 рік вона працювала на посаді лікаря кардіолога платної поліклініки Комунального підприємства "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. I.I. Мечникова" Дніпропетровської обласної ради». 04 жовтня 2021 року наказом № 390-02/2257-п позивача звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ. Підстава звільнення вказано Наказ КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. Мечникова» ДОР» № 180 від 04 серпня 2021 року про ліквідацію платної поліклініки та реорганізацію відділення додаткової медичної допомоги», письмове попередження про вивільнення, згода профспілкового комітету (протокол № 9-2 від 20 вересня 2021 року). Даний наказ вважає незаконним оскільки винесений в порушення норм КЗпП. Так 05 серпня 2021 року на зібранні трудового колективу платної поліклініки їм повідомили про можливу ліквідацію платної поліклініки. В вересні 2021 року нею було написано заяву про надання щорічної відпустки. В подальшому позивач 22 вересня 2021 року виїхала за межі країни де й знаходилась до 14 листопада 2021 року. Після повернення вона з`явилася на роботу де її відразу було запрошено до відділу кадрів та надано для ознайомлення наказ про звільнення від 04 жовтня 2021 року Жодних пропозицій про переведення для подальшої роботи за своєю спеціальністю за період з серпня 2021 року до моменту отримання наказу про звільнення та трудової книжки вона не отримувала. Стосовно поновлення строку на звернення з позовною заявою зазначила, що відповідно п. 1 глави ХІХ, якою доповнено КЗпП, згідно з законом №540-ІХ від 30 березня 2020 року передбачено, що «Під час дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби COVID-19, строки визначенні ст. 233 КЗпП продовжуються на строк дії такого карантину». Крім того Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. який триває по теперішній час у зв`язку з чим вона вимушена була 08 березня 2022 року виїхати за межі України до Німеччини де отримала статус вимушеного переселенця. Тому просила суд поновити строк на звернення з позовом. В результаті її звільненні вона була позбавлена права на отримання заробітку, внаслідок чого вимушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, втратила можливість нормального та достойного існування та забезпечення. Все це призвело до додаткового хвилювання, психічних та психологічних незручностей, занепокоєння якістю подальшого її життя, тому просила суд стягнути на її користь спричинену моральну шкоду в розмірі 75000 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.І.І.Мечникова" Дніпропетровської обласної ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення - задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано Наказ №390-02/2257-п від 04 жовтня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря кардіолога платної поліклініки Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» у зв`язку зі скороченням на підставі п. 1 ч. і ст. 40 К3пП.

Поновлено ОСОБА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 на посаду лікаря кардіолога Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради».

Стягнуто з Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» (, м. Дніпро, пл. Соборна, 14) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 жовтня 2021 року по день поновлення на роботі в розмірі 100992,50 грн.

Стягнуто з Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» (, м. Дніпро, пл. Соборна, 14) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) спричинену моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Стягнуто з Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» (, м. Дніпро, пл. Соборна, 14) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати в розмірі 2145,39 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати у місячному розмірі на підставі п.п.2,4 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити до негайного виконання.

В апеляційній скарзі Комунальне підприємство "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.І.І.Мечникова" Дніпропетровської обласної ради просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 травня 2023 року у справі №201/3711/22 в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування Наказ № 390-02/2257-п від 04 жовтня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 ; про стягнення Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 жовтня 2021 року по день поновлення на роботі в розмірі 100992,50 грн.; про стягнення з Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 спричинену моральну шкоду в розмірі 3000 грн., й судового збору в розмірі 2145,39 грн. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.І.І.Мечникова" Дніпропетровської обласної ради в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу Комунального підприємства "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.І.І.Мечникова" Дніпропетровської обласної ради на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 травня 2022 року від інших учасників справи до суду не надходили.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 13 грудня 2006 року працювала на посаді лікарякардіолога платної поліклініки Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради».

Відповідно до наказу № 180 від 04 серпня 2021 року «Про ліквідацію платної поліклініки та реорганізацію відділення додаткової медичної допомоги» з 06 жовтня 2021 року у штатному розпису платної поліклініки скорочено посаду лікаря кардіолога.

05 серпня 2021 року на зібранні трудового колективу платної поліклініки працівників було повідомлення про ліквідацію платної поліклініки, будь яких письмових попереджень про вивільнення позивачу вручено не було. Іншої посади відповідачем запропоноване не було.

Відповідно до наказу № 390-02/2257-п від 04 жовтня 2021 року позивача звільнено із займаної посади згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами:

1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються;

2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Так, нібито дотримуючись вказаної норми, одночасно із попередженням про звільнення роботодавці висувають пропозицію скорочуваним працівникам, щодо зайняття інших вакантних посад на підприємстві.

Проте, Верховний Суд у постанові по справі № 761/41149/16-ц від 29.01.2020 року надав роз`яснення застосуванню вказаної норми, вказавши: «…Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення…

Працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця, і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватися добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин…».

Аналогічну позицію було висловлено Верховним Судом у постанові по справі №646/2661/20 від 09.12.2021 року: «…роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Відповідачем пропонувалася робота на момент попередження і звільнення, але цей перелік посад був вибірковий і неповний, і мені не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які були і з`явилися на підприємстві протягом цього періоду. На вимогу позивача надати повний перелік посад, які відповідають його спеціальності та кваліфікації в межах м. Харкова, не було надано цей перелік, а саме перелік був неповним…».

Тобто, якщо з моменту повідомлення працівників про скорочення та до моменту фактичного звільнення працівника на підприємстві з`явилися будь-які нові вакансії, на роботодавця покладено обов`язок повідомити про це працівника, який підлягає скороченню.

Невиконання обов`язку щодо працевлаштування вивільнюваного працівника, безумовно негативно впливає на законність процедури скорочення штату та слугує підставою для поновлення вивільненого працівника на роботі.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач своєчасно однак не належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення не виконав.

Враховуючи, що позивача персонально не було попереджено про звільнення, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці відповідачем не було запропоновано позивачу іншу роботу в тій же установі, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України.

Факт незаконного звільнення позивача в силу вимог ст. 235 КЗпП України дає підстави для нарахування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Згідно з пунктом 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 3 Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наданої відповідачем довідки про доходи вбачається, що за останні два місяці відпрацьованих позивачем, остання отримала 10696,41 грн. з розрахунку: 5175,96 грн. за серпень 2021 рік + 5520,45 грн. за вересень =10696,41 грн.

Середньомісячний заробіток позивача становить 5348,21 грн з розрахунку: 10696,41 грн (сума заробітної плати за два місяці) : 2 місяці = 5348,21 грн.

Середньоденний дохід за вказаний період часу складає 248,75 грн. з розрахунку 10696,41 грн. / (21 робочій день у серпні 2021 року + 22 робочі дні у вересні).

Період за час вимушеного прогулу з 05 жовтня 2021 року по 02 травня 2023 рік.

Кількість робочих днів за період з 05 жовтня 2021 року по 02 травня 2023 рік становить 406.

Відповідно, вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05 жовтня 2021 року по день винесення рішення судом першої інстанції 02 травня 2022 року підлягає задоволенню в сумі 100992,50 грн.= (100 992,50 = 406 *248,75) з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність визнати незаконними і скасувати виданий Комунальним підприємством «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» Наказ №390-02/2257-п від 04 жовтня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря кардіолога платної поліклініки Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» у зв`язку зі скороченням на підставі п. 1 ч. і ст. 40 К3пП та поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря - кардіолога. Також необхідно стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 100992,50 грн.

Згідно зі п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

При цьому, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованоговисновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди саме в розмірі 75000 грн. та вважає справедливим розміром стягнути на користь незаконно звільненого позивача 3000 грн. на покриття її душевних страждань, спричинених необхідністю зміни укладу життя.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, оскільки строк на звернення до суду за захистом своїх прав позивачем не пропущено, позивач був звільнений в порушення вимог трудового законодавства й вимоги про її поновлення на роботі підлягають задоволенню, а за таких обставин й вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення підлягають задоволенню разом із стягненням моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги, що позивач при зверненні до суду було пропущено строк встановлений ст. 233 КЗпП України на оскарження наказу від 04 жовтня 2021 року, колегія суддів ставиться критично, оскільки відповідно до прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину й з 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України запровадив карантин в Україні, який неодноразово було продовжено, а тому посилання апелянта на пропуск позивачем строку на звернення до суду є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачем були виконанні всі норми чинного законодавства та звільнення працівника відбувалось правомірно, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивача не було попереджено про звільнення, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці відповідачем не було запропоновано позивачу іншу роботу в тій же установі, а тому відповідачем було порушено вимоги статті 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів звертає увагу, що на спростування вимог статті 49-2 КЗпП України відповідачем не було надано ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції жодного належного доказу в розумінні норм ЦПК України на спростування вказаних вимог закону та їх належного виконання. Окрім того, ухвала суду першої інстанції про витребування доказів самим апелянтом залишення без виконання.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно задовольнив позовні вимоги та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані відповідачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.І.І.Мечникова" Дніпропетровської обласної ради - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова