ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5455/23 Справа № 209/360/22 Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є.Д. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Барильської А.П.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря - Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - Друга Кам"янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, ОСОБА_5 про визнання договору дарування частки квартири недійсним, скасування реєстрації права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, який в подальшому уточнювався, до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: Друга Кам`янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору дарування 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений державним нотаріусом Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С.С., скасування державної реєстрації права власності на 2/3 частини вищезазначеної квартири та витребування 2/3 частини вищезазначеної квартири із незаконного володіння ОСОБА_3 , обґрунтовуючи це тим, що ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого сина ОСОБА_7 , виданого 19 квітня 2019 року державним нотаріусом Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Астаховою О.С., належить на праві власності 1/3 частка спірної квартири. Позивачу ОСОБА_2 належить 1/3 частина вищезазначеної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому м.Дніпродзержинськ 16 червня 1995 року, виданого згідно розпорядження від 16 червня 1995 року № 01042, зареєстрованого Дніпродзержинським БТІ, номер запису: 21516 в книзі 128, розпорядженням Фонду комунальної власності міста Дніпродзержинська від 22 серпня 2006 року №5/2336-р. Також власником 1/3 частини вищезазначеної квартири є ОСОБА_5

17 січня 2020 року в Другій Кам`янській державній нотаріальній конторі державним нотаріусом Бурдік С.С. між позивачами та відповідачем ОСОБА_3 був оформлений договір дарування про передачу 2/3 частин квартири за адресою АДРЕСА_1 у власність останньої. Позивач ОСОБА_1 була впевнена, що вони уклали договір довічного утримання з ОСОБА_3 , вона немала фізичної можливості прочитати договір у зв`язку із вадами зору, їй показали де поставити свій підпис і вона його поставила. Позивач ОСОБА_2 , будучі впевненим, що договір про передачу його частки власності в квартирі оформлюється в інтересах хворої родички похилого віку ОСОБА_1 , яка після цього буде мати гарантований догляд та утримання, розписався в договорі, не читаючи його, довірившись запевненням ОСОБА_3 .

Після укладення договору, як вважали позивачі, довічного утримання, відповідачка ОСОБА_3 змінила своє ставлення та почала уникати ОСОБА_1 , ніякої допомоги їй не надавала. Наприкінці літа 2021 року після спілкування позивача ОСОБА_1 із її сестрою ОСОБА_5 їй стало відомо, що між нею, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено 17 січня 2020 року договір дарування 2/3 частини квартири за спірною адресою, посвідчений ОСОБА_8 державним нотаріусом Другої Кам`янської державної нотаріальної контори, а не договір довічного утримання. Вищезазначений договір дарування позивач вважає укладеним під впливом помилки.

Разом з цим позивачі зазначають, що 01 квітня 2020 року між відповідачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір дарування 2/3 частини квартири за спірною адресою, посвідчений державним нотаріусом Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. 01 квітня 2020року. Фактично ОСОБА_4 є формальним власником цієї частки спірної квартири. Позивач ОСОБА_1 фактично користується всією квартирою, а не тільки 1/3 її частиною, утримує її у належному санітарно-гігієнічному стані, постійно сплачує комунальні послуги, внаслідок чого вважає укладені договори незаконними та такими, що не відповідають її інтересам. Тому позивачі просили задовольнити їх позовні вимоги.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 березня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено (а.с.227-229).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 01 травня 2023 року подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, що підлягали застосуванню до правовідносин сторін, допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції не взято до уваги нікчемність договору дарування, оскільки він вчинений під впливом помилки, враховуючи, що ОСОБА_1 є інвалідом, дуже літньою людиною з вадами зору та рядом хронічних захворювань. Погоджуючись на укладення договору довічного утримання ОСОБА_1 розраховувала на отримання належного догляду за нею з боку відповідача, при цьому дарувати останній свою частину квартири вона не мала наміру, а позивач ОСОБА_2 , будучи проживаючим на постійній основі у Польщі вже тривалий час, погодився на підписання договору довічного утримання лише в обмін на належний догляд за ОСОБА_1 з боку ОСОБА_3 та також не мав наміру укладати з нею договір дарування своєї частки квартири. Також суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, які захворювання має позивач ОСОБА_9 , що прямо вплинуло на її волевиявлення та неправильне сприйняття фактичних обставин при укладанні спірного договору.

ОСОБА_5 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, 06 червня 2023 року подала засобами поштового зв`язку відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що при укладанні спірного договору позивач не повідомляла нотаріуса про вади здоров`я, а через декілька хвилин від укладання договору дарування позивач подала заяву про видачу свідоцтва про право власності на спадщину, яка залишилась після смерті ОСОБА_10 , яка за життя залишила заповіт, яким заповідала ОСОБА_1 1/3 частину спірної квартири, який був особисто прочитаний ОСОБА_1 та особисто підписаний, що спростовує її твердження щодо тяжких вад зору та нерозуміння фактичних обставин. Також ОСОБА_5 зазначила, що ОСОБА_1 сама наполягала на прийнятті квартири в дар онукою ОСОБА_4 від ОСОБА_3 , з якою позивач посварилась. Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , враховуючи, що вона як проживала у цій квартирі, так і проживає станом на тепер та не позбавлена такої можливості з боку ОСОБА_3 .

Також, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, 12 червня 2023 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що вона, як сусідка ОСОБА_9 , постійно спілкувалась з останньою, допомагала, починаючи з 2002 року, а не як стверджує позивач, після смерті її сина, як і неодноразово допомагала за життя її сину, який помер у 2018 році, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції не спростовувала. Разом з цим зазначила, що при оформленні договору дарування нотаріус декілька разів прочитала умови договору вголос, про що всі сторони договору поставили свої особисті підписи, тому вважає, що позивач ОСОБА_1 , не маючи заперечень проти таких умов договору, виявила свою волю та уклала цей договір усвідомлено, що не має ознакою нікчемності, як вона зазначає в апеляційній скарзі.

Також ОСОБА_3 пояснила, що заповіт, складний відносно 1/3 частини спірної квартири, був потрібен для належного оформлення документів на цю частину квартири, яка належала ОСОБА_10 , яка померла ще 1997 році, а твердження ОСОБА_1 щодо належності їй цієї частки квартири не відповідають дійсності. Отже, договір дарування не був укладений в результаті помилки, а про договір довічного утримання між нею та ОСОБА_1 ніколи не йшлося і в матеріалах такі докази відсутні.

13 червня 2023 року представник ОСОБА_4 - адвокат Монатко Д.С., скориставшись правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що жодних порушень нотаріусом допущено не було при вчиненні нотаріальної дії та посвідчені договору дарування, оскільки допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що ОСОБА_1 , хоча і мала певні вади зору, однак могла читати та писати, що також підтверджується і підписаним особисто нею заповітом на 1/3 частину квартири, складеним на користь ОСОБА_3 того ж дня, що і договір дарування. Також свідки підтвердили про обізнаність ОСОБА_1 укладання договору дарування, а не договору довічного утримання, як потім стверджувала позивач. За таких обставин, жодних доказів щодо відсутності волевиявлення на укладання договору дарування, та намір укласти договір довічного утримання ОСОБА_1 не надавала, що досліджено судом першої інстанції з правильним процесуальним результатом розгляду справи. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 3394/493 ОСОБА_1 , останній 19 березня 2020 року була проведена операція з лікування катаракти. При надходженні в стаціонар 18 березня 2020 року гострота її зору становила ОД=0,08 ОС=0,02. При виписці 20 березня 2020 року гострота зору ОД = 0,5 ОС=0,002. /а.с.10/

Відповідно до довідки КНП КМР «ЦПМСД № 1» від 29 вересня 2021 року № 31, ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи безстроково з 01 серпня 1991 року. Перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря, лікаря- офтальмолога, лікаря ендокринолога з діагнозом; ІХС, дифузний кардіосклероз, ГХ II ст. СН ІІ А ст., Дисцикуляторна енцефалопатія ІІ ст. при церебральному атеросклерозі та ГХ, цукровий діабет II тип, середнього ступеню тяжкості субкомпенсований, ДОА колінних та гомілково-ступеневих суглобів, порушення функції суглобів 2 ст., Центральна хоріорітенальна дистрофія обох очей./а.с.11/

Згідно Виписки із офтальмологічного відділення КНП КМР «Міська лікарня № 7, ОСОБА_1 13 серпня 2021 року була проведена операція ІАГ лазердисцизія задньої капсули кришталика правого ока. /а.с.13/

Відповідно довідки КЗ «ЦНСП» КМР, ОСОБА_1 обслуговується відділенням соціальної допомоги вдома Дніпровського відділу надання соціальних послуг Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Кам`янської міської ради з 13 липня 2020 року по теперішній час та отримує соціальну послугу догляду вдома на безоплатній основі як одинока пенсіонерка. /а.с.15/

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , про що Дніпровським районним у місті Кам`янське відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області зроблено актовий запис №700 від 08 жовтня 2018 року /а.с.17/.

Померлому ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому м. Дніпродзержинськ, 16 червня 1995 року належало по 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 . /а.с.18/

19 квітня 2019 року державним нотаріусом Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Астаховою О.С. видане ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_7 на 1/3 частки квартири під номером 132./а.с.21/

17 січня 2020 року державним нотаріусом Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. був посвідчений договір дарування 2/3 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , згідно яких ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передано у власність, а ОСОБА_3 безоплатно прийнято майно, що підтверджується копією відповідного договору серії НОЕ 080569. /а.с.22-23/

01 квітня 2020 року державним нотаріусом Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. був посвідчений договір дарування 2/3 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_3 передано у власність, а ОСОБА_4 безоплатно приймає майно, що підтверджується копією відповідного договорусерії НОМ 150185. /а.с.24-25/

17 січня 2020 року ОСОБА_1 складений заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1-70 серії НОЕ № 080567, згідно якого позивач зробила розпорядження стосовно належній їй на праві приватної власності 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 /а.с.86/

Із дослідженої судом першої інстанції медичної картки ОСОБА_1 встановлено, що вона зверталася до окуліста зі скаргами з приводу хвороби очей, в картці є записи про прийоми у відповідного лікаря 16 грудня 2016 року, 14 січня 2020 року, 14 лютого 2020 року, 15 червня 2021 року, 13 серпня 2021 року, 21 жовтня 2021 року, 20 липня 2022 року. Також вбачається, що 14 січня 2020 року, що зір в позивача ОСОБА_1 за три дні до укладання спірного договору становить 0,2 та 00,5./а.с.152-157/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 202, 203, 204, 215, 216, 229, 236, 328, 717, 719, 744, 745, 746 ЦК України, та виходив з того, що позивачі при укладанні договору дарування частини спірної квартири на користь ОСОБА_3 , знали і розуміли, що укладають саме договір дарування та на момент укладення оспорюваного договору дарування позивачі не помилялися стосовно правової природи укладеного ними правочину та, укладаючи цей договір, вони усвідомлювали його істотні умови і правові наслідки укладення, що ними не спростовано. Щодо інших позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки такі вимоги є похідними від первісної щодо визнання договору дарування недійсним, в якому відмовлено у задоволенні, тому і ці вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія судді не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 203 ЦК загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

На відміну від договору дарування за договором довічного утримання (догляду), який згідно із позовними вимогами мала на увазі позивач, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із статтями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

За змістом частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. Ураховуючи викладене, під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав судам слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього), а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Зокрема, суди мають встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом роз`яснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і якою мірою) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, Верховний Суд у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справах № 465/826/13-ц та № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19).

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Така позиція закріплена у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 493/788/18.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

У даній справі в предмет доказування входить доведення позивачами тієї обставини, що в момент укладення оспорюваного договору дарування дарувальники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неправильно сприймали фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення та укладення договору дарування замість договору довічного утримання, враховуючи наявність беззаперечної встановленої судом першої інстанції мети на укладання договору.

Так, судом першої інстанції встановлено з наданих письмових доказів, пояснень як сторін у справі, так і свідків, що ОСОБА_1 , яка проживає у спірній квартирі одноособово, намагаючись як привести правовстановлюючі документи на квартиру у відповідність, так і забезпечити собі догляд у зв`язку із погіршенням вад зору та загальних хронічних захворювань, як людини похилого віку, мала на меті отримати від ОСОБА_3 в обмін на спірну квартиру догляд за собою, яка такий надавала і до укладення спірного договору, що підтверджено ОСОБА_3 при розгляді справи судом першої інстанції, зокрема, у відзиві на позов та на апеляційну скаргу. При цьому позивач ОСОБА_1 чітко усвідомлювала, що право власності на квартиру повинно перейти лише після її смерті особі, яка буде надавати їй належний догляд, про що власноручно зазначила в оригіналі спірного договору дарування, як це пояснила відповідач ОСОБА_3 в суді першої інстанції, що свідчить про відсутність волевиявлення позивача ОСОБА_1 на укладання саме договору дарування, який передбачає перехід права власності на майно від дарувальника до обдарованого в момент державної реєстрації такого договору, а не після смерті дарувальника. При цьому, уклавши договір дарування, ОСОБА_1 продовжила мешкати у спірній квартирі, що свідчить про відсутність фактичного переходу до обдарованого спірної квартири, що також суперечить притаманній для договору дарування ознаці, чому не було надано належної правової оцінки судом першої інстанції.

Також судом першої інстанції не було досліджено у повному обсязі і те, що інший співвласник ОСОБА_2 , хоча і має добрий зір та молодий вік порівняно з ОСОБА_1 , за проханням останньої та обіцянкою ОСОБА_3 , маючи на меті здійснення ОСОБА_3 догляду за похилого віку людиною ОСОБА_1 , який він не може надавати, в силу постійного проживання в іншій країні, погодився на укладання будь-якого договору, на який погоджується і ОСОБА_1 , не будучи обізнаним у наслідках як договору дарування, так і договору довічного утримання, що в судовому засіданні ОСОБА_3 не спростовано.

Суд першої інстанції не врахував положення закону, які регулюють спірні правовідносини, а також не дав оцінки тій обставині, що позивач ОСОБА_1 під час укладення договору дарування спірної квартири, яка є її єдиним житлом, погоджувалася на безоплатну передачу цього житла у власність відповідача ОСОБА_3 лише за умови довічного утримання, тобто інша сторона договору мала здійснювати постійний догляд та її утримання, що свідчить про неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину та його наслідків, що вплинуло на її волевиявлення, враховуючи, до того, що ОСОБА_1 має значні вади зору, що підтверджено медичними документами, і що ця помилка дійсно була і вона має істотне значення.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції не дослідив фактичні обставини у справі та не надав їм належної правової оцінки, не врахував, що відчужені за договором дарування 2/3 частини спірної квартири, які є часткою в єдиному житлі, зокрема, позивача, де вона продовжує проживати і досі, з урахуванням похилого віку позивача та стану її здоров`я на час укладення оспорюваного договору, потреби в сторонньому догляді та матеріальній допомозі, яких вона відшукувала від ОСОБА_3 , дають підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про визнання договору дарування недійсним з мотивів помилки дарувальника у правовому мотиві правочину та його наслідків, які мають істотне значення, є доведеним.

Така позиція закріплена у висновку Верховного Суду у постанові від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21.

Розглядаючи позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 на спірну квартиру та витребування майна від ОСОБА_4 колегія суддів виходить з того, що такі вимоги є похідними від встановлення та визнання судом факту недійсності договору дарування, на підставі якого таке право перейшло до ОСОБА_3 , а за договором дарування від 01 квітня 2020 року від останньої до ОСОБА_4 .

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 липня 2020 року в справі №752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року по справі №362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палааи Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

До зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою ( пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За наведеної усталеної судової практики колегія суддів доходить висновку, що, в силу ст.ст.387,388 ЦК України, належить витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/3 частину спірної квартири, оскільки відповідач ОСОБА_4 була достеменно обізнана про укладання договору дарування 01 квітня 2020 року з метою первісного бажання ОСОБА_1 укласти договір, який би гарантував їй догляд за нею в обмін на квартиру, а не договір дарування, до того, ж з умовами, що ОСОБА_4 замість ОСОБА_3 , яка вже на той час мала 2/3 частини спірної квартири у власності, буде надавати ОСОБА_1 такий догляд, що свідчить про відсутність первісного волевиявлення ОСОБА_1 на укладення саме договору дарування на ім`я ОСОБА_3 , який визнаний недійсним у цій справі, та недобросовісність набуття ОСОБА_4 1/3 частини спірної квартири від ОСОБА_3 , яка не мала на то відповідної правової підстави.

Разом з цим колегія суддів зазначає, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Крім цього, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, провадження № 14-212цс21). Вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256цс18).

Більше того, державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Таким чином, вимога про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за недійсним договором дарування тягне за собою відмову в задоволенні позову в цій частині, оскільки вимоги про скасування державної реєстрації не є необхідним для ефективного захисту прав та інтересів позивачів.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10 травня 2023 року у справі №205/1783/20.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У звязку з чим, колегія суддів вважає що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

З урахуванням вказаних обставин та вищенаведених норм права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Також колегія суддів при ухваленні судового рішення, у відповідності до ст. 141 ЦПК України здійснює розподіл судових витрат у справі, виходячи із двох задоволених позовних вимог, пред`явлених до двох відповідачів, сплаченого позивачем ОСОБА_1 у повному обсязі у вигляді судового збору у розмірі 3715,50 грн., де за подання позовної заяви належить з кожного з відповідачів по 1857,75 грн., враховуючи часткове задоволення позовних вимог та повне задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 березня 2023 року - скасувати та прийняти нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - Друга Кам"янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, ОСОБА_5 про визнання договору дарування частки квартири недійсним, скасування реєстрації права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 2/3 частин квартири АДРЕСА_3 , укладений 17 січня 2020 року між ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С.С.

Витребувати від ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 із її незаконного володіння на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір за подання позову у розмірі 1857,75 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір за подання позову у розмірі 1857,75 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 вересня 2023 року.

Головуючий: А.П.Барильська

Судді: С.А. Зайцева

Ж.І. Максюта