ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 вересня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/9312/23

Головуючий у першій інстанції Майборода С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1142/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Чернігівська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 липня 2023 року (місце ухвалення м. Чернігів) про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення міської ради,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Чернігівської міської ради про визнання незаконним і скасування рішення Чернігівської міської ради від 28.07.2022 № 19/VІІІ-8 «Про надання згоди на передачу з комунальної власності територіальної громади міста Чернігова у комунальну власність Киїнської територіальної громади» щодо майна, що перебуває в господарському віданні КП «Чернігівводоканал».

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.06.2023 матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення міської ради передано на розгляд до Чернігівського районного суду.

Ухвалою Чернігівського районного суду від 21.07.2023 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення міської ради.

Ухвала суду обґрунтована тим, що позивачем оскаржується рішення органу місцевого самоврядування, що прийнято як суб`єктом владних повноважень щодо розпорядження майном комунальної власності, а тому вирішення даного спору належить до юрисдикції адміністративних судів згідно ст. 19 КАС України.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Чернігівського районного суду від 21.07.2023 і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції були не правильно застосовані положення ст. 19 КАС України.

Зазначає, що при постановленні ухвали про відмову у відкритті провадження у справі судом першої інстанції не враховано, що для розгляду даного спору законом встановлено інший порядок судового провадження, передбачений ст. 16, 21 ЦК України.

Наголошує, що оскільки оскарження рішення Чернігівської міської ради від 28.07.2022 № 19/VІІІ-8 «Про надання згоди на передачу з комунальної власності територіальної громади міста Чернігова у комунальну власність Киїнської територіальної громади» мотивовано порушенням цивільних прав мешканців мікрорайону Зарічне як споживачів питної води, гарантованих ст. 7 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», справа має розглядатись судом загальної юрисдикції.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Авраменка Г.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що у червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Чернігівської міської ради про визнання незаконним і скасування рішення Чернігівської міської ради.

В обґрунтування позову позивачка посилалась на те, що зазначене рішення порушує права мешканців мікрорайону Зарічне, гарантовані ст.7 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», оскільки в результаті прийнятих рішень про передачу з комунальної власності територіальної громади м. Чернігова у комунальну власність Киїнської територіальної громади майна, що перебуває в господарському віданні КП «Чернігівводоканал», водопровідні мережі, які обслуговують мешканців мікрорайону Зарічне, залишаться без водопостачання з наступного року.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на положення ст. 15, 16, 21 ЦК України, ст. 59. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 7 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення».

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем оскаржується рішення органу місцевого самоврядування, що прийнято як суб`єктом владних повноважень щодо розпорядження майном комунальної власності, а тому вирішення даного спору належить до юрисдикції адміністративних судів згідно ст. 19 КАС України.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

За змістом ч.1 ст.187 ЦПК України суд відкриває провадження у справі за відсутності підставі для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або спорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до частин 1, 3 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди виходять із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №813/1076/17 та від 14.11.2018 у справі № 817/986/17.

Як убачається з матеріалів справи, предметом даного спору є визнання незаконним та скасування рішення Чернігівської міської ради від 28.07.2022 № 19/VІІІ-8 «Про надання згоди на передачу з комунальної власності територіальної громади міста Чернігова у комунальну власність Киїнської територіальної громади», яким надано згоду на передачу з комунальної власності територіальної громади міста Чернігова у комунальну власність Киїнської територіальної громади майно, що перебуває в господарському віданні КП «Чернігівводоканал» Чернігівської міської ради, згідно з переліком (а.с. 15).

Апеляційний суд враховує, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до компетенції сільських, селищних, міських рад належить прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Реалізація відповідачем передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноважень щодо передачі об`єктів комунальної власності є наслідком прийняття відповідних рішень, що свідчить про владно-управлінський характер, а відтак, і публічно-правову природу таких правовідносин.

Таким чином, з врахуванням викладеного вище заявником не доведено належним чином необґрунтованості та незаконності оскаржуваної ухвали суду, не надано у підтвердження доводів апеляційної скарги належних та допустимих доказів, які б мали своє підтвердження у відповідності до матеріалів справи.

З урахуванням наведених вимог закону, встановивши, що предметом позову у даній справі є визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі з комунальної власності територіальної громади міста Чернігова у комунальну власність Киїнської територіальної громади майна, що перебуває у господарському віданні КП «Чернігівводоканал», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України у зв`язку з віднесенням даного спору до компетенції судів адміністративної юрисдикції.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Твердження заявника про те, що оскаржуване рішення Чернігівської міської ради від 28.07.2022 № 19/VІІІ-8 порушує цивільні права мешканців мікрорайону Зарічне як споживачів питної води, гарантованих ст. 7 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки пред`явлення позову, у тому числі, фізичною особою споживачем послуг, яка не є суб`єктом владних повноважень, не змінює правової природи юридичного спору та в цьому випадку не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи викладені у клопотанні щодо не врахування судової практики, а саме правової позиції, сформульованої у постанові ВС від 22.12.2021 у справі № 658/28/21, оскільки правовідносини не є подібними.

Верховний Суд зазначив, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

Не ґрунтуються на нормах права і посилання, що вмотивування позивачем спірних відносин саме порушення його цивільного права, оскільки відповідно до ч. 1 і 3 ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з ч. 1 та 5 ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації, відповідно до якого з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Тобто для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

У рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

З врахуванням наведеного доводи апеляційної скарги є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не спростовують правильного висновку суду першої інстанції, оскільки у спірних правовідносинах міська рада здійснює владні управлінські функції, в основі повноважень лежать правомочність щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, яке призвело до порушення прав жителів мікрорайону «Зарічний», які за доводами позивача з наступного року залишаться без водопостачання.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 14.09.2023.

Головуючий: Судді: