Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/1844/23

Провадження № 2/126/672/2023

"17" серпня 2023 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудь О. Г.

секретар Кучанська В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

Позов обгрунтовує тим, що 14.02.2019 року вона з відповідачем уклали шлюб, який зареєстрували в Бершадському районному відділі ДРАДС у Вінницькій області, актовий запис № 3.

Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син, ОСОБА_3 , батьком якого є та записаний виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_2

18.02.2022 року їхній шлюб розірвано. Дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні.

Їхня дитина систематично хворіє. На сьогодні постало питання поїздки за кордон з дитиною, з метою оздоровлення, однак відповідач в добровільному порядку згоди на перетин кордону їхнього сина у супроводі матері не дає, хоча ОСОБА_2 достовірно відомо, яким чином така нотаріальна згода надається, оскільки він її надавав їм у 2019 році.

З червня 2022 року ОСОБА_2 ні розвитком, ні станом здоров`я дитини не цікавиться, не бере участі у його вихованні, не бачиться з ОСОБА_4 зовсім. На днях при випадковій зустрічі проігнорував дитину взагалі, не підійшов. А на сьогодні ще й чинить перешкоди в оздоровленні сина.

Враховуючи, що відмова батька у наданні згоди на перетин кордону суперечить інтересам дитини, просить позов задоволити, надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньому, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за межі України (через Республіку Молдова чи Польщу) без згоди батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до Греції та Болгарії до 30.09.2024 року. Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, однак до початку судового засідання звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Крім того, позивач просила розгляд даної справи проводити за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, однак до початку судового засідання звернувся до суду із заявою, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Крім того, позивач просив розгляд даної справи проводити за його відсутності.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Ч. 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що з 14.02.2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

З копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області вбачається, що сторони є батьками сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач стверджує, що син систематично хворіє, тому на сьогодні постало питання поїздки за кордон з дитиною, з метою її оздоровлення, однак відповідач в добровільному порядку згоди на перетин кордону їхнього сина у супроводі матері не дає.

Вирішуючи справу у межах заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Положенням статей 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Аналогічна правова позиція наведена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 р. у справі № 712/10623/17 (провадження 14-244св18). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує, висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлено законом

Змістом абзацу 3 частини 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

У відповідності підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно частини 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому згідно частини 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно частин 1, 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частини 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; урахувавши те, що мати здатна забезпечити дитину усім необхідним, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю за межі України (через Республіку Молдова чи Польщу) до Греції та Болгарії із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Виходячи із вказаного, з відповідача слід стягнути на користь позивачки сплачений нею судовий збір.

На підставі викладеного та керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 141, 313 ЦК України, ст.ст. 7, 141, 150, 155 СК України, ст.ст. 4, 10, 12, 263, 265, 280 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька задовольнити.

Надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за межі України (через Республіку Молдова чи Польщу) без згоди батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до Греції та Болгарії до 30.09.2024 року.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителя АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительки АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 ) 1073 грн. 60 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. Г. Рудь