Дата документу 22.08.2023 Справа № 333/4390/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1514/23 Головуючий у 1-й інстанції: Піх Ю.Р.
Є.У.№ 333/4390/22 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримськї О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Смокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про скасування реєстрації права власності на квартиру, витребування квартири із чужого незаконного володіння та користування і передачу квартири законному власнику територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року Територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про скасування реєстрації права власності на квартиру, витребування квартири із чужого незаконного володіння та користування і передачу квартири законному власнику територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2018 у справі №333/3330/18 за ОСОБА_1 визнано право власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 .

Проте постановою Запорізький апеляційний суд від 16.04.2019, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07.11.2019, рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

02.11.2021 міській раді стало відомо про реєстрацію права власності на вказану вище квартиру за ОСОБА_1 на підставі рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2018, яке на момент проведення реєстрації переглядалося в апеляційному порядку і не набуло законної сили.

Спірна квартира є власністю територіальної громади міста Запоріжжя. Приватизація цієї квартири не здійснювалася.

Зважаючи на те, що право власності було зареєстровано за відповідачем на підставі судового рішення, яке не набуло законної сили і було скасовано в апеляційному порядку, спірна квартира вибула із власності Запорізької міської ради безпідставно.

Посилаючись на те, що квартира вибула із власності територіальної громади поза її волею внаслідок неправомірних дій відповідача, позивач просив скасувати реєстрацію права власності на квартиру на ім`я ОСОБА_1 ; витребувати її у ОСОБА_1 і передати у власність територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради та виселити ОСОБА_1 разом із особами, які проживають в цій квартирі.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року позов Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради задоволено частково.

Скасовано реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 , що проведена на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя по цивільній справі №333/3330/18 від 12.12.2018.

Витребувано у ОСОБА_1 квартиру за адресою АДРЕСА_1 і передано її у власність територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Виселено ОСОБА_1 із квартири за адресою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь Запорізької міської ради сплачені судові витрати з відповідача ОСОБА_1 у сумі 3 721,50 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що спірна квартира вибула із володіння територіальної громади проза її волею, оскільки відповідач неправомірно зареєстрував за собою право власності за судовим рішенням, яке в подальшому було скасовано судом апеляційної інстанції, а тому на підставі ст.ст.317, 319, 387 ЦК України вона підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння останнього і поверненню у власність територіальної громади, а ОСОБА_1 підлягає виселенню. Вимоги про виселення інших осіб, які проживають в квартирі разом із ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не визначено коло осіб, які порушують його права, а суд позбавлений можливості ідентифікувати таких осіб.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Дерев`янко І.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову. Вважає, що міською радою пропущено строк позовної давності, оскільки рішення суду першої інстанції, на підставі якого була здійснена реєстрація права власності, скасовано апеляційним судом 16.04.2019, а з відповідним позовом до суду міська рада звернулася тільки у вересні 2022 року, тобто з пропуском встановленого ст. 257 ЦУЕК України строку позовної давності.

Зазначає, що правомірно користується спірною квартирою, на час здійснення державної реєстрації права власності на квартиру відповідне рішення суду набуло законної сили. У передбаченому законом порядку його не визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою

У відзиві на апеляційну скаргу Запорізька міська рада просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи її безпідставною та не обґрунтованою.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що судове рішення, яким визнано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 скасовано, а тому підлягає скасуванню і відповідний запис про державну реєстрацію права власності на квартиру. Повний захист прав позивача як власника можливий за умови виселення з квартири ОСОБА_1 , а тому позовна вимога про виселення відповідача із належної позивачу квартири підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.08.2016 №66797141, право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстроване за Запорізькою міською радою. Підстава виникнення права власності свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , 07.11.2005, Управління житлового господарства ЗМР.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2018 визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16.04.2019 рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2018 скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 , про визнання права власності за набувальною давністю залишено без задоволення.

Постановою Верховний Суд України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.11.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Запорізького апеляційного суду від 16.04.2019 залишено без змін.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.11.2021 № 282434446, право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстроване за ОСОБА_1 . Підстава формування інформаційної довідки доручення заступника голови районної адміністрації від 02.11.2021 року.

Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За правилами статті 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції на момент здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Як було вказано вище, державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру була здійснена 02.11.2021 на підставі рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2018 р. по справі № 333/3330/18.

Згідно ч. 5 пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Правовстановлюючий документ, яким визнано право власності на квартиру за ОСОБА_1 , а саме: рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 12 грудня 2018 року у справі № 333/3330/18 скасовано.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про скасування відповідного запису про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Оскільки запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 підлягає скасуванню, то у відповідності до норм статті 387 ЦК України, спірне майно підлягає витребуванню та передачі у власність належному власнику, тобто територіальній громаді міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Доводи апеляційної скарги про пропуск міською радою строку позовної давності є неспроможними і ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права.

Дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем і повернення її у власність територіальної громади, суд першої інстанції допустився грубих порушень норм матеріального права в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_1 .

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частинами 5, 7 ст.319 ЦК України визначено, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, тощо.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Управління державної реєстрації фізичних осіб Запорізької міської ради від 30.09.2022 №04-46/3/407 відповідач ОСОБА_1 1988 р.н. зареєстрований в спірній квартирі з 28.07.2005 р.

Правовідносини, що склалися між сторонами з приводу користування спірною квартирою врегульовані нормами Житлового Кодексу України.

Сторонами у справі на оспорювалося, що відповідач ОСОБА_1 вселився у спірну квартиру у передбаченому законом порядку як член сім`ї наймача ОСОБА_2 , зареєстрований в цій квартирі як в місці постійного проживання з 2005 року, а отже у відповідності до приписів ст. 64 ЖК України користувався і користується нарівні з наймачем усіма правами і несе усі обов`язки, що випливали із договору найму житлового приміщення.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення.

У відповідності до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частина перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку їх вселення та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Відповідно до статті 108 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду може бути розірвано на вимогу наймодавця лише з підстав, установлених законом, і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Передбачених законом підстав для виселення ОСОБА_1 із квартири, яка є його єдиним зареєстрованим місцем постійного проживання з народження позивачем не наведено і судом не встановлено.

У порядку, передбаченому Житловим Кодексом України ОСОБА_1 не визнавався таким, що втратив право користування спірною квартирою. Договір найму житла з ним не розірвано.

Смерть наймача квартири не є підставою для виселення членів його сім`ї, які вселилися і проживають в спірній квартирі в установленому законом порядку.

При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Вона охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ЕСНR 2004-ХІ (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

ОСОБА_1 як член сім`ї наймача у передбаченому законом порядку вселений у спірну квартиру, постійно проживає в ній та зареєстрований, іншого житла не має.

Доказів того, що ОСОБА_1 , користуючись спірною квартирою, порушує права інших осіб позивачем до суду не надано, а його виселення із спірної квартири з підстав відновлення права власності територіальної громади на спірну квартиру не узгоджується із вимогами житлового законодавства і є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції на вказані норми права уваги не звернув, у зв`язку з чим прийшов до помилкових висновків про задоволення позовних вимог в частині виселення ОСОБА_1 із спірної квартири.

На підставі статті 376 ЦПК України та з урахуванням того, що судом першої інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права, оскаржуване рішення в частині задоволення вимог про виселення ОСОБА_1 із спірної квартири підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

В іншій частині оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року у цій справі в частині виселення ОСОБА_1 із квартири за адресою АДРЕСА_1 скасувати.

У задоволенні позову Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про виселення із квартири за адресою АДРЕСА_1 відмовити.

В іншій частині рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2023 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська