ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2522/22 Номер провадження 22-ц/814/398/23Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г. В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Чумак О.В.

суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Боштенка В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 червня 2022 року, ухвалене суддею Андрієнко Г.В.,

за позовом ОСОБА_1 до генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2, Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2, Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго», в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

-визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» № 40 від 31 січня 2022 року в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати на час відсторонення;

-зобов`язати генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу інформаційних технологій ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» з 31 січня 2022 року;

-стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за кожен день вимушеного прогулу, починаючи з 31 січня 2022 року та до дати набрання законної сили рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_3 , станом на 20 травня 2022 року 76618 грн 62 коп;

стягнути з відповідачів солідарно судові витрати, що понесені позивачем (а. с. 35-46, 60-72).

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що вона прийнята на посаду начальника відділу інформаційних технологій ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», на якому працює з 17 серпня 2000 року. Відповідач своїм повідомленням № 7 від 21 січня 2022 року довів до її відома обставини, в яких попередив про відсторонення від роботи з 31 січня 2022 року в разі, якщо не буде надано документа, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або медичного висновку про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення. Після ознайомлення з цим повідомленням наступного дня позивачка надала свої письмові заперечення. 31 січня 2022 року наказом генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з ненаданням документу про щеплення проти COVID-19, строк якого визначений до усунення причин такого відсторонення.

У своєму наказі відповідач посилається на п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (зі змінами), наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 (зі змінами) та ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Позивачка ОСОБА_3 вважає, що відсторонення від роботи є неприпустимим та таким, що порушує її права, а дії роботодавця незаконними та такими, що порушують Конституцію України та інші нормативно-правові акти.

Стверджує, що в жодному документі, підписаному сторонами, немає такого зобов`язання позивача щодо щеплення, а так само не передбачено повноваження відповідача на відсторонення від роботи з підстав відсутності профілактичного щеплення від коронавірусної хвороби COVID-19.

З посиланням на положення ст. 19, 60, 28 Конституції України вважає постанову КМУ № 1236 від 09 грудня 2020 року з подальшими змінами про введення карантину, незаконною і такою, що не підлягає виконанню.

Також зазначає, що згідно з резолюцією Парламентської асамблеї Ради Європи від 27 січня 2021 року № 2361 «Вакцини проти COVID-19: етичні, юридичні та практичні міркування» та профільним законодавством України, щеплення проти COVID-19 не є обов`язковим. За її змістом ніхто не може піддаватися політичному, соціальному чи іншому тиску з метою зробити собі вакцинацію, якщо вони не хочуть робити це самі, гарантовано, що ніхто не піддаватиметься дискримінації за те, що він не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або небажання пройти вакцинацію.

Разом із тим відповідач поставив її у скрутне становище, залишивши без засобів для існування. При цьому, вона не може навіть влаштуватись на іншу роботу для забезпечення свого фінансового становища.

Спірний наказ відповідача мотивований зокрема, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», однак ця норма передбачає відсторонення від роботи за умови ухилення або відмови від обов`язкового щеплення. При цьому виключно законом встановлюється перелік обов`язкових щеплень.

Відповідач не мав підстав для того, щоб без подання Держпродспоживслужби відсторонити її від роботи.

Вважає наказ відповідача № 40 від 31 січня 2022 року протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Також вказує, що на теперішній час законом не встановлено окремого порядку відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності в них щеплення проти COVID-19.

Оскільки середньомісячна заробітна плата позивачки складає 19645,72 грн, що підтверджується довідкою, наданою відповідачем; за один робочий день становить 982,29 грн., за її підрахунком через незаконне відсторонення від роботи вимушений прогул станом на 20 травня 22 року склав 78 робочих днів, а тому заборгованість складає 76618,62 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 від 31 січня 2022 року № 40 «Про відсторонення від роботи працівників підприємства в разі ненадання документу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 - начальника відділу інформаційних технологій Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго».

Стягнуто з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час відсторонення від роботи у розмірі 19890,86 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

В задоволенні іншої частини вимог позовної заяви ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто в рівних частинах з генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 та Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору по 992,40 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення в частині відмови у задоволенні позову про поновлення на роботі, посилаючись на безпідставність висновків суду в цій частині, а також не погоджується із періодом, за який стягнутий середній заробіток, у розмірі 19890,86 грн.

Просить ухвалити нове рішення у вказаній частині, яким зобов`язати генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 поновити її на роботі на посаді начальника відділу інформаційних технологій з 31 січня 2022 року та стягнути з ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» на її користь середню заробітну плату за кожен день вимушеного прогулу починаючи з 31 січня 2022 року та до дати набрання законної сили рішення суду про поновлення на роботі. Також стягнути з відповідачів на її користь понесені нею судові витрати.

Позивачка вважає, що її звільнення є незаконним, а порушені соціальні гарантії мають бути відновлені шляхом задоволення вимоги про поновлення на роботі з 31.01.2022 р.

Також позивачка не погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно належного сповіщення її про видання наказу відповідачем 1 під №115 від 01.03.2022 «Про зупинення дії наказу від 31.01.2022 №40» та про допущення до роботи, оскільки вона не отримувала від відповідачів жодних повідомлень.

Вважає, що вказаний наказ №115 від 01.03.2022 не має юридичної сили, оскільки в ньому не вказано строки та порядок виконання.

На думку позивачки середній заробіток має бути стягнутий з 31.01.2022 по дату набрання законної сили рішення суду про поновлення на роботі.

Рішення суду першої інстанції також оскаржено в апеляційному порядку відповідачем Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго».

В апеляційній скарзі представник відповідача адвокат Сотник І.Л. просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове про відмову в їх задоволенні, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Посилається на порушення місцевим судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує, що генеральний директор ОСОБА_2 , який є посадовою особою підприємства (юридичної особи), не є належним відповідачем по справі, що узгоджується з правовою позицією ВС у постанові від 29.09.2021 по справі № 661/2744/19, 12.01.2022 у справі № 592/6904/21. У зв`язку з чим вважає, що провадження у справі стосовно вимог до генерального директора ОСОБА_4 підлягає закриттю.

Відповідач зазначає, що наказ про відсторонення позивачки від роботи є законним, за нею зберігалося її робоче місце, при відстороненні позивачки від роботи не було допущено порушення її прав на працю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача представник позивачки адвокат Семеха Д.С. просить відмовити у задоволенні вказаної апеляційної скарги відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 представник відповідача Сотник І.Л. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, та задовольнити апеляційну скаргу ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго».

Також від позивачки надходили клопотання про врахування окремих думок суддів ВС КЦС у справі про відсторонення від роботи щодо додаткових підстав задоволення позову по справі № 565/1559/21, та на постанову ВП ВС у справі № 130/3548/2 тощо.

24.03.2023 від ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надійшли додаткові письмові пояснення по цій справі, які також просить врахувати при розгляді справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, її представника, представників відповідача, перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга відповідача ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду начальника відділу інформаційних технологій Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» з 17 серпня 2000 року, що підтверджується копією трудової крижки серії НОМЕР_1 (а. с. 13-16, 26).

21 січня 2022 року позивачка була ознайомлена та отримала примірник повідомлення № 7, згідно з яким їй доведено обставини та попереджено про можливе відсторонення від роботи у випадку ненадання документа, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або медичного висновку про наявність абсолютних протипоказань проти такого щеплення (а. с. 20).

На це повідомлення ОСОБА_1 надала свої письмові заперечення вх. № К-69 від 22 січня 2022 року та відповідну заяву вх. № К-133 від 27 січня 2022 року (а. с. 17-19, 21).

Наказом Генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 від 31 січня 2022 року за № 40 «Про відсторонення від роботи працівників підприємства в разі ненадання документу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153 (із змінами, внесеними наказом МОЗ № 2664 від 30 листопада 2021 року), п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236 із змінами вирішено:

1. Відсторонити від роботи на строк до усунення причин відсторонення, що його зумовили (допоки не нададуть документ про щеплення проти COVID-19 або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти COVID-19) за формою № 028/1, або до закінчення карантину, визначеного постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236 із змінами) з 31 січня 2022 року працівників підприємства, наведених в додатку № 1 до наказу, зокрема, ОСОБА_1 ; 2.

2. З урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» оплату праці відстороненим працівникам не проводити (а. с. 23, 24).

При вирішенні спору суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюваний позивачкою наказ від 31 січня 2022 року № 40 «Про відсторонення від роботи працівників підприємства в разі ненадання документу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 - начальника відділу інформаційних технологій ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» - є незаконним та підлягає скасуванню.

Стягнув з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час відсторонення від роботи у розмірі 19890,86 грн. (по день видачі наказу про скасування наказу про відсторонення).

Дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

Термін «законодавство» широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV Перехідних положень Конституції України). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (Рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

У Рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України, як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 ЦК України, якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина друга статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (частини четверта - шоста статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).

Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1)контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Наказом МОЗ України від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.

Надалі постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236, зокрема на період воєнного стану:

- фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19;

- фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях;

- закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану;

- пункт 41-6 постанови № 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану».

Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затверджена наказом МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).

Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ України від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.

Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом.

Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

У кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник.

Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Стаття 49 Конституції України встановлює, що держава, зокрема, забезпечує санітарно-епідемічне благополуччя.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні «X і Y проти Нідерландів» (X and Y v. the Netherlands), п. 22, Series A № 91, ЄСПЛ нагадав, що фізична недоторканність особи охоплюється поняттям «приватного життя», яке захищається статтею 8 Конвенції.

У рішеннях «Y.F. проти Туреччини» (Y.F. v. Turkey), заява № 24209/94, п. 33, та «Соломахін проти України» (Solomakhin v. Ukraine), заява № 24429/03, п. 33, ЄСПЛ вказав, що тіло особи стосується найбільш особистісного аспекту приватного життя і обов`язкове медичне втручання, навіть якщо воно є мінімальним, становить втручання у це право. Таке втручання призводить до порушення статті 8 Конвенції, якщо не доведено, що воно здійснювалось «згідно із законом», переслідувало одну або більше законних цілей, визначених пунктом 2, та їхнє досягнення було «необхідним у демократичному суспільстві».

У рішенні Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ вказав, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» не надано судам доказів на підтвердження того, що саме відсторонення позивачки від роботи у зв`язку з ненаданням документу про обов`язкове щеплення було нагально необхідним та сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

Зокрема не доведено, що відповідач перед винесенням оспорюваного наказу здійснив оцінку загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинована від COVID-19 позивачка з огляду на займану нею посаду начальника відділу інформаційних технологій ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго»; досліджував питання кількості соціальних контактів на її робочому місці (прямих/непрямих), неможливість встановлення позивачці дистанційної/надомної форми роботи тощо.

Отже колегія суддів приходить до висновку, що наказ генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 № 40 від 31 січня 2022 року «Про відсторонення від роботи працівників підприємства в разі ненадання документу про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» в частині, що стосується ОСОБА_1 , обґрунтовано визнано судом першої інстанції незаконним та скасовано.

Посилання відповідача ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в апеляційній скарзі на законність оспорюваного наказу про відсторонення позивачки від роботи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в цій частині з огляду на вищенаведене, тому на увагу колегії суддів не заслуговують.

Висновки місцевого суду в цій частині, з якими погоджується колегія суддів апеляційного суду, узгоджуються з правовими висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), від 01.03.2023 при розгляді справи № 613/1947/21 (провадження № 61-8881св22).

Звертаючись до суду, позивачка просить зобов`язати відповідача поновити її на роботі, тобто фактично нею порушується питання про допуск до виконання своїх трудових обов`язків.

Разом із цим, поняття відсторонення від роботи і звільнення з роботи згідно положень чинного Кодексу законів про працю України не є ідентичними, оскільки поновлення на попередній роботі можливе лише в разі визнання незаконним звільнення працівника або переведення його на іншу роботу (що передбачає остаточне припинення попередніх трудових обов`язків працівником та отримання ним винагороди (заробітної плати) за виконану роботу) на відміну від відсторонення, яке передбачає лише тимчасове припинення виконання працівником трудових обов`язків без позбавлення займаної посади, та поновлення виконання працівником попередніх трудових обов`язків на займаній посаді після припинення обставин, що слугували причинами відсторонення.

За змістом норм КЗпП України поновлення на роботі має місце у випадку припинення трудового договору з працівником з передбачених трудовим законодавством підстав, тобто фактичним звільненням працівника з роботи.

Відсторонення ж від роботи по своїй суті є лише призупиненням виконання працівником своїх трудових обов`язків з відповідними наслідками по оплаті праці та інших трудових гарантій, а не звільнення з роботи, що мало б наслідком вирішення питання про поновлення на роботі такого працівника. Відтак поняття відсторонення від роботи не є тотожним поняттю звільнення з роботи.

Приймаючи до уваги те, що позивачка не була звільнена з роботи, а лише відсторонена, позовної вимоги щодо допуску її до роботи вона не ставила, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі. При цьому достатнім та належним способом захисту її прав є визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи.

За таких обставин доводи позивачки в апеляційній скарзі про те, що відновлення її соціальних гарантій у зв`язку з відстороненням від роботи має бути здійснено шляхом задоволення вимоги про поновлення на роботі з 31.01.2022 р. є безпідставними та задоволенню не підлягають.

За змістом частини другої ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи те, що право позивачки ОСОБА_1 на працю з відповідною оплатою було порушене відповідачем ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» шляхом відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час такого відсторонення.

Суд першої інстанції правильно встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії наказу генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 № 115 від 01 березня 2022 року «Про зупинення дії наказу від 31 січня 2022 року № 40» у зв`язку із зупиненням наказом Міністерства охорони здоров`я України № 380 від 25 лютого 2022 року дії свого наказу від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням» вирішено: зупинити з 01 березня 2022 року дію наказу № 40 від 31 січня 2022 року.

Про прийняття вказаного наказу відповідачем повідомлено ОСОБА_1 шляхом направлення відповідного листа за вих. № 02-09/348 від 01 березня 2022 року простою кореспонденцією (а. с. 110, 111, 112).

31 березня 2022 року повідомлення аналогічного змісту направлено на адресу ОСОБА_1 за вих. № 02-09/495 рекомендованим листом 01 квітня 2022 року (а. с. 113, 114, 115).

Крім того, 18 травня 2022 року за вих. № 02-09/772 відповідачем втретє направлено на адресу позивачки повідомлення про зупинення дії оскаржуваного наказу, на підставі якого вона була відсторонена від роботи, у зв`язку з чим вона мала б приступити до виконання трудових обов`язків (а. с. 116, 117).

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року допущена до роботи.

Відповідачами до суду надані відомості з табелів обліку робочого часу та розрахунку заробітної плати за період січень-травень 2022 року, які вказують на те, що позивачка на робочому місці у відповідний період не з`являлась (а. с. 119-122).

У зв`язку з тим, що наказ № 40 від 31 січня 2022 року є незаконним та підлягає скасуванню, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, а саме за період з 31 січня 2022 року по 01 березня 2022 року (включно).

Відповідно до довідки про доходи № 168 від 21 січня 2022 року, виданої ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», ОСОБА_1 отримала заробітну плату у листопаді 2021 року у розмірі 19570,71 грн та у грудні 2021 року в розмірі 19306,73 грн; середньомісячна заробітна плата становить 19645,72 грн (а. с. 22).

Отже виходячи із відомостей, наявних у матеріалах справи, середньоденна заробітна плата позивачки за останні два календарні місяці роботи, що передували її відстороненню від роботи становить 904,13 грн. ((19570,71 грн. + 19306,73 грн. = 38877,44 грн.) : 43 робочих дні (22 - у листопаді та 21 у грудні 2021 року).

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції вірно врахував, що позивачка була відсторонена від роботи з 31 січня 2022 року. Отже, розмір середнього заробітку за час відсторонення від роботи має обчислюватися з 31 січня 2022 року по день зупинення роботодавцем дії відповідного наказу - 01 березня 2022 року включно. Загальна кількість робочих днів в цей період складає 22 дні.

Отже суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивачки заробітну плату за час відсторонення від роботи, а саме з 31 січня 2022 року по 01 березня 2022 року (включно) у розмірі 19890,86 гривень (904,13 грн. х 22 дні). При цьому вказана сума визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Твердження позивачки в апеляційній скарзі про її неналежне сповіщення щодо видання наказу №115 від 01.03.2022 «Про зупинення дії наказу від 31.01.2022 №40» та допущення до роботи у зв`язку з неотриманням від відповідачів жодних повідомлень спростовуються наявними у справі доказами, про які вказано вище.

Посилання позивачки на те, що наказ №115 від 01.03.2022 не має юридичної сили, оскільки в ньому не вказано строки та порядок виконання, не приймаються до уваги, оскільки позивачка в рамках цієї справи не оскаржує вказаний наказ, тому суд не надає правову оцінку правомірності його видання.

Відповідно не приймаються до уваги колегії суддів посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що середній заробіток має бути стягнутий з 31.01.2022 по дату набрання законної сили рішення суду.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 до генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2, колегія суддів встановила таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Згідно зі статтею 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Посадові особи юридичної особи представляють її інтереси у відносинах з іншими особами, тобто уособлюють саму юридичну особу у правовідносинах з іншими особами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 661/2744/19 (провадження № 61-77св21) вказано:

«позивач заявила позовні вимоги про визнання дій директора ЗОШ № 10 Новокаховської МР ОСОБА_6 та в. о. директора ЗОШ № 10 Новокаховської МР ОСОБА_5 у ненаданні ґрунтовної відповіді на запити профспілки, непогодження з профспілкою умов праці: графіка відпусток, тарифікації, розподілу обов`язків, такими, що перешкоджають законній діяльності ПО ВПП ЗОШ № 10 Новокаховської МР та МО ВППОН м. Нова Каховка, передбаченої Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Аналіз змісту указаних вимог свідчить про те, що вони спрямовані до директора ОСОБА_6 та в.о. директора ОСОБА_5 , як до посадових осіб ЗОШ № 10 Новокаховської МР, та стосуються їхньої професійної діяльності. Жодних позовних вимог до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , як фізичних осіб, позовна заява МО ВППОН м. Нова Каховка не містить. Таким чином, оскільки ЗОШ № 10 Новокаховської МР є юридичною особою - самостійним суб`єктом у цивільних правовідносинах, позовні вимоги у цій справі пред`явлені до її посадових осіб, то саме вона має відповідати за цим позовом. Директор ЗОШ № 10 Новокаховської МР ОСОБА_6 і виконуюча обов`язки директора ЗОШ № 10 Новокаховської МР- заступник директора з навчально-виховної роботи ОСОБА_5 не можуть бути відповідачами у цій справі, як фізичні особи, наділені процесуальною дієздатністю, оскільки є посадовими особами ЗОШ № 10 Новокаховської МР, тобто юридичної особи, від імені якої вони діяли у відносинах з позивачем. Суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи справу, на вказане уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про можливість розгляду позовних вимог МО ВППОН м. Нова Каховка в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до директора ЗОШ № 10 Новокаховської МР ОСОБА_6, виконуючої обов`язки директора ЗОШ № 10 Новокаховської МР - заступника директора з навчально-виховної роботи ОСОБА_5 про перешкоджання законній діяльності профспілки».

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 , крім ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», зазначила також відповідачем генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 та пред`явила вимоги: -про визнання незаконним та скасування наказу генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» № 40 від 31 січня 2022 року в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати на час відсторонення; - зобов`язання поновити її на роботі на посаді начальника відділу інформаційних технологій ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» з 31 січня 2022 року; - стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за кожен день вимушеного прогулу, починаючи з 31 січня 2022 року та до дати набрання законної сили рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_3 , станом на 20 травня 2022 року 76618 грн 62 коп. Також просила стягнути з відповідачів солідарно судові витрати, що понесені позивачем (а. с. 35-46, 60-72).

Аналіз змісту позовних вимог свідчить про те, що вони спрямовані до генерального директора як до посадової особи ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та стосуються його професійної діяльності. Жодних позовних вимог до ОСОБА_4 як фізичної особи, позовна заява ОСОБА_1 не містить. При цьому трудовий спір у ОСОБА_1 виник із саме роботодавцем - ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго».

Таким чином, оскільки ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» є юридичною особою - самостійним суб`єктом у цивільних правовідносинах, а позовні вимоги у цій справі пред`явлені також і до її посадової особи, то саме юридична особа має відповідати за цим позовом.

Генеральний директор ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 не може бути відповідачем у цій справі як фізична особа, наділена процесуальною дієздатністю, оскільки є посадовою особою підприємства - юридичної особи, від імені якої він діяв у відносинах з позивачкою.

Суд першої інстанції, розглянувши справу, на вказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про можливість вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до генерального директора ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено.

Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Відповідно до ст. 374 ч.1 п. 4 ЦПК України скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Статтею 255 ч. 1 п.1 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. Апеляційну скаргу ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» слід задовольнити частково. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 червня 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 необхідно скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 закрити. В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 червня 2022 року слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374 ч. 1 п.2 , 376 ч. 1 п.3,4, статтями 381, 384, 374 ч.1 п.4, 255 ч.1 п.1 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 червня 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2 скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до генерального директора Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» ОСОБА_2, - закрити.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09.06.2023.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук