Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 754/1702/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/7718/2023
Головуючий у суді першої інстанції Н. Г. Таран
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
09 червня 2023 року місто Київ

Справа №754/1702/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Сіра Ю. М.

сторони

позивач ОСОБА_1

позивач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року, постановленуу складі судді Таран Н. Г., в приміщенні Деснянського районного суду міста Києва,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бутько М. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г. про витребування земельної ділянки.

В обгрунтування позову зазначено, що вона стала власником земельної ділянки, кадастровий номер :62:511:0002, за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Київської міської ради від 24.12.2009, про що Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого орагу Київради видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. У той же час, 10.02.2022 позивачу стало відомо, що вказана земельна ділянка зареєстрована на праві власності за іншою особою - ОСОБА_2 . Також з`ясовано, що право власності на спірну земельну ділянку переходило декілька разів за договорами купівлі - продажу від 30.10.2020 та 06.11.2020. Оскільки вказана земельна ділянка вибула з власності позивача проти її волі, остання звернулася до правоохоронних органів із відповідною заявою, досудове розслідування у кримінальному провадженні триває.

У зв`язку із заначеним позивач просить суд витребувати від відповідача на свою користь земельну ділянку, кадастровий номер :62:511:0002, за адресою: АДРЕСА_1

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, кадастровий номер :62:511:0002, за адресою: АДРЕСА_1 , та заборону державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь - які дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, щодо об`єкту нерухомого майна: земельної ділянки, кадастровий номер :62:511:0002, за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви зазначила, що позивачу на праві власності на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку належить земельна ділянка. Однак вказана земельна ділянка вибула з її володіння проти її волі у протиправний спосіб, про що їй стало відомо з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заявник вказує, що не підписувала договір купівлі - продажу від 12.03.2012, що також підтверджується висновком експерта у кримінальному провадженні. Заявник вказує, що наявність чинної державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 дає можливість останньому здійснити її подальше відчуження третім особам, що значно утруднить чи зробить неможливим виконаня рішення суду у разі задоволення позову. ОСОБА_1 обґрунтувала необхідність застосування заходів забезпечення позову у виді накладення арешту та заборони вчинення державним реєстраторам дій, оскільки саме такі заходи в силу характеру предмету спору дозволять запобігти ускладенню виконання судового рішення, посилаючись на наявність між сторонами дійсного спору щодо нерухомого майна, оскільки первинна реєстрація права власності на нерухоме майно відбулася на підставі договору, де продавцем виступала особа, яка цей договір не підписувала, а також він не посвідчений в дійсності нотаріально. Вказала на існування реальної загрози чи суттєвого утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, якщо будуть проведені дії з відчуження нерухомого майна третім особам чи проведено будівельні роботи на земельній ділянці. Заявник вказала на бажання відповідача зберегти за собою право власності на земельну ділянку. При цьому зазначила, що обсяг позовних вимог стосується спірного майна в цілому, а не його частки, тому таке забезпечення є співмірним із заявленими позивачем вимогами, у зв`язку з чим просить суд вжити заходи забезпечення позову.

Застосування зустрічного забезпечення заявниця вважала недоцільним, ураховуючи відсутність при розгляді справи обставин, передбачених п.п. 1. 2 ч. 3 ст. 154 ЦПК України, за наявності яких передбачено обов`язкове застосуваня зустрічного забезпечення.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року накладено арешт на земельну ділянку, кадастровий номер :62:511:0002, за адресою: АДРЕСА_1 , в забезпечення позовних вимог у цивільній справі №754/1702/23, в тому числі із забороною державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо даної земельної ділянки, кадастровий номер :62:511:0002, за адресою: АДРЕСА_1 ; із забороною будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо забудови земельної ділянки кадастровий номер :62:511:0002, за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду про забезпечення позову та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановленої судом ухвали, порушення норм процесуального права, не встановлення судом обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що оскаржувана ухвала містить абстрактне цитування статей 149-150 ЦПК України, та не містить жодного обґрунтування та конкретизації в чому саме полягає реальність загрози утруднення виконання можливого рішення, окрім наявності припущень позивача, не обґрунтовано співмірність виду забезпечення позову та його необхідність. Вказав, що вирішуючи заяву про забезпечення позову суд в оскаржуваній ухвалі не надав оцінку змісту викладеним у заяві про забезпечення позову обставинам.

Звернув увагу на те, що наявний у матеріалах справи висновок експерта немає наперед визначеної законної сили в рамках кримінального провадження та допустимість доказу, закріпленого у вказаному висновку експерта має бути перевірена судом.

Суд першої інстанції не врахував, що заява позивача про забезпечення позову ґрунтується виключно на припущеннях щодо можливого відчуження майна відповідача, а доказів того, що відповідач чи інша особа здійснюють дії чи намагаються здійснити дії із заходами, які просить застосувати заявник до суду першої інстанції не було подано. Саме лише посилання позивача на існування загрози відчуження земельної ділянки третім особам, її забудови та потенційну можливість чинення перешкод у виконанні рішення без надання відповідних доказів не є достатньою підставою для застосування забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач зазначила, що поданий нею позов є повністю обґрунтованим та підтвердженим належними і допустими доказами. Вважає, що накладення арешту на земельну ділянку жодним чином не порушує прав відповідача, оскільки така земельна ділянка вибула з її вланості поза її волею, що підтверджується відкритим кримінальним провадженням, оскільки зазначене вказує на ймовірне вчинення певними особами шахрайський дій. Долучений до позову висновок експерта позивач вважає належним доказом на підтвердження викладених у позові вимог, оскільки під час складання висновку експерт був повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві висновки. Позивач вказала, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано наразі за відповідачем, що дає йому можливість розпоряджатися земельною дялнкою, зокрема шляхом її відчуження на користь третіх осіб. З наведених підстав ухвалу суду першої інстанції просить залишити без змін як законну та обгрунтовану, апеляційну скаргу відповідача просить залишити без задоволення як безпідставну.

У судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г. подала до апеляційного суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити без її участі.

Інші учасники справи, будучи повідомленими про час та дату розгляду справи, у судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, явку своїх представників не забезпечили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від вказаних осіб не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи (їх представників) та скласти повну постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 31.05.2023.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, накладаючи арешт на нерухоме майно, належне відповідачу на праві власності, суд першої інстанції урахував предмет та підстави спору, який виник між сторонами та вважав співмірним обраний позивачем вид забезпечення позову заявленим позовним вимогам, при цьому суд дійшов висновку, що застосовані види забезпечення позову не порушують законні права та інтереси відповідача ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.

Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Як роз`яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2009 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Фундаментальними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, та доводи заяви про забезпечення позову. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник реальний спір.

Таким чином, у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. При цьому ухвалою про забезпечення позову суд не може вирішувати спір по суті.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З матеріалів справи вбачається, що предметом дано спору є нерухоме майно, а саме: земельна ділянка, кадастровий номер :62:511:0002, за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, заявник виклала обґрунтування суті спору та ризиків, які можуть настати у разі невжиття заходів забезпечення позову, вказуючи на те, що спірна земельна ділянка вибула з її власності проти її волі.

Так, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд не установлює прав та обов`язків сторін, а лише на підставі викладених обставин і наявних доказів, переконавшись, що поза розумним сумнівом дійсно є підстави уважати про наявність спору, застосовує заходи забезпечення позову. Питання щодо правомірності набуття права власності на спірне нерухоме майно підлягає встановленню під час розгляду справи по суті спору, а не під час вирішення питання про забезпечення позову. Також під час розгляду справи по суті спору підлягатимуть оцінці надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, зокрема висновку експерта, наданому позивачем.

Зазначені особливості при поданні заяви та її розгляду судом дотримані.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши наявність між сторонами реального спору щодо права власності на зазначене в позовній заяві нерухоме майно, та враховуючи можливість відчуження на користь третіх осіб спірної земельної ділянки відповідачем, на якого це майно зареєстроване як на одноосібного власника, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для накладення арешту на спірне майно, яке перебуває у власності відповідача та заборони вчиняти будь - які дії щодо реєстрації речових прав та їх обтяжень.

Доводи апеляційної скарги про те, що застосовані судом заходи забезпечення у виді накладення арешту на нерухоме майно порушують права ОСОБА_2 як власника спірної земельної ділянки, право власності на яку він здобув як добросовісний набувач, колегія суддів оцінює критично, оскільки наклавши арешт на таке майно суд в ухвалі не зробив жодних висновків щодо статусу такого майно. Суд керувався виключно тим, що вжиття заходів забезпечення позову виключить ризики неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову. Такий вид забезпечення позову не порушує прав відповідача, оскільки не позбавляє його права користування та володіння, а лише тимчасово обмежує його у праві розпорядження належним йому майном на власний розсуд.

Суд зазначає, що заява про забезпечення позову містить виклад детального обґрунтування та необхідності вжиття заходів забезпечення позову як накладення арешту на спірне нерухоме майно та заборони вчиняти будь - які дії щодо реєстрації речових прав та їх обтяжень на належне на праві власності відповідачу. Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер. Способи забезпечення позову повністю кореспондуються з викладеними підставами позову. Тобто, способи забезпечення позову здатні забезпечити захист інтересів позивача у випадку задоволення позову і присікти дії, які ускладнять або зроблять неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому суд правильно враховував, що види забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами, не порушують прав відповідача, в той час як незастосування забезпечення позову з урахуванням невизнання відповідачем позову може утруднити захист та відновлення прав позивача в разі задоволення позову. Позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки вжиття заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Отже, суд першої інстанції встановивши наявність між сторонами реального спору про право власності на зазначене у позові нерухоме майно та враховуючи можливість його відчуження на користь третіх осіб відповідачем, право власності на яке зареєстровано за ним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задовлення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження земельної ділянки. Питання добросовісності набуття ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно підлягає з`ясуванню при розгляді справи по суті спору. В залежності від того, які обставини будуть встановлені судом і буде прийнято судове рішення.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у застосуванні заходів забезпечення позову, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Так, відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, є такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду. Подана позивачем заява містить обґрунтовані посилання та відповідні докази щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому апеляційни суд залишає її без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 09.06.2023.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна