ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 березня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/691/22

Головуючий у першій інстанції Волошина Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/563/23

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

секретар: Зіньковець О.О.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 05 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, (суддя Волошина Н.В.), ухвалене о 15 год. 06 хв. у м. Мена, повний текст рішення складено 16 січня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 22 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики №К220421-2, згідно з умовами якого ОСОБА_1 (позикодавець) передав ОСОБА_2 (позичальнику) грошові кошти в сумі 187105,14 грн, терміном до 22 липня 2021 року. 23 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду до договору позики №К220421-2 від 22 квітня 2021 року, згідно з умовами якої було внесено зміни до п.1, 5, 6 договору, відповідно до яких ОСОБА_1 (позикодавець) передав ОСОБА_2 (позичальнику) грошові кошти в сумі 181459,44 грн, терміном до 22 березня 2022 року, пунктом 5 Додаткової угоди визначено графік повернення позичальником грошових коштів. Також 23 грудня 2021 року ОСОБА_2 власноручно написала розписку, в якій зазначила, що кошти в сумі 181459,44 грн отримала у повному обсязі та зобов`язується повернути цю суму до 22 березня 2022 року включно. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики у повному обсязі та у визначений строк, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 300100,42 грн, з яких 242033,40 грн. залишок боргу за договором позики, 58067,02 грн неустойки відповідно до п.11 договору позики, та судові витрати.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 05 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково, стягнуто з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 249200,72 грн, з яких 242033,40 грн заборгованість за основним боргом та 7167,32 грн неустойки за порушення зобов`язання та у відшкодування судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору 2492,03 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що взяті на себе зобов`язання за договором позики від 22 квітня 2021 року №К220421-2 та додаткової угоди № 1 від 23 грудня 2021 року ОСОБА_2 виконала не в повному об`ємі, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 242033,40 грн заборгованості за основним боргом. Станом на 23 лютого 2022 року загальна сума заборгованості за договором позики становить: 181459,44-9105=172354,44 грн, а отже розмір неустойки складає: 172354,44х1х1%=1723,54 грн. На думку суду, обчислення неустойки за 32 дні існування простроченої заборгованості, а саме з 23 січня 2022 року по 24 лютого 2022 року, є безпідставним, оскільки станом на 23 січня 2022 року загальна сума заборгованості за договором позики складала 181459,44 грн, а станом на 23 лютого 2022 року - 172354,44 грн, а не 181459,44 грн, оскільки 9105 грн вже було сплачено. Окрім того, не можна вважати простроченою заборгованість, строк сплати якої не настав, оскільки згідно з графіком дата другого платежу визначена 22 лютого 2022 року, а тому відлік кількості днів існування простроченої заборгованості повинен рахуватися лише з 23 лютого 2022 року. З огляду на викладене, загальний розмір неустойки складає: 5443,78 грн + 1723,54 грн = 7167,32 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати та постановити нове рішення яким позовні вимоги позивача задовольнити частково, визначивши розмір заборгованості в сумі 162818,64 грн з яких 162354,44 основного боргу та 464,20 грн неустойки. Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка визнає частково позовні вимоги позивача на суму 162818,64 грн. Саме така сума заборгованості була зазначена в листі-повідомленні від 19 липня 2022 року і яку вона готова була сплатити позивачу. Однак позивач її позбавив такої можливості не зазначивши контактного номеру телефону чи електронної адреси. ОСОБА_2 звертає увагу апеляційного суду на те, що розмір основного боргу значно різницця станом на дату виконання зобов`язання за листом-повідомленням і за позовними вимогами зазначеними в позові. Не погоджується відповідачка з позицією позивача про те, що в позику було передано іноземну валюту, оскільки договір позики було укладено в національній валюті. Відповідача зазначає в апеляційній скарзі про те, що п. 1 Договору позики в частині « що загальна сума в гривнях,що підлягає поверненню буде відповідати еквіваленту продажів доларів США в АТ КБ « Приватбанк» на дату здійснення платежів» не відповідає чинному законодавству, суперечить ст. 1049 ЦК України, є нікчемним, відповідно є недійсним. Відповідачка вважає, що проведений розрахунок пені є невірним. Вона визнає, що була короткострокова прострочка невиконання взятих на себе зобов`язань і готова за цю прострочку заплатити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а оскаржуване рішення суду без змін. ОСОБА_1 зазначає, що договір позики який було укладено між позивачем та відповідачем передбачав повернення позики таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ « Приватбанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором. Суд першої інстанції визначаючи суму основного боргу саме і виходив з умов укладеного договору від 22 квітня 2021 року №К220421-2 та додаткової угоди № 1 від 23 грудня 2021 року. Посилання ОСОБА_2 на те, що вона готова сплатити кошти на погашення боргу за договором позики не відповідають дійсності, навпаки відповідачка намагається всіляко уникнути відповідальності. Про це свідчить її звернення з позовом до Дарницького районного суду м. Києва про визнання пунктів договору позики недійсними. Позивач також не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо невірного розрахунку пені. Проведений відповідачем розрахунок пені не відповідає умовам договору позики та при його проведенні не враховані всі суми. ОСОБА_1 вважає, що сторони у відповідності до норм чинного законодавства та діючої судової практики мали право визначити суму позики в еквіваленті до долару США. ОСОБА_2 перед підписанням договору належно і в доступній формі ознайомилась з усіма його умовами, вважала їх справедливими і жодних заперечень не висловлювала. Відповідачем не доведено та ненадано достатніх, допустимих доказів на підтвердження порушення його прав та законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що 22 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики №К220421-2, згідно з умовами якого ОСОБА_1 (позикодавець) передав у власність ОСОБА_2 (позичальнику) грошові кошти в сумі 187105,14 грн, що еквівалентно 6642,00 доларам США за курсом продажу долара в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 28,17 грн) на день укладення цього договору, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж суму не пізніше ніж через 3 (три) місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 22.07.2021 включно, позика є безпроцентною (а. с. 8).

23 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду до договору позики №К220421-2 від 22 квітня 2021 року, згідно з умовами якої було внесено зміни до п.1, 5, 6, відповідно до яких ОСОБА_1 (позикодавець) передав у власність ОСОБА_2 (позичальнику) грошові кошти у розмірі 181459,44 грн, що еквівалентно 6642,00 доларам США за курсом продажу долара в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 27,32 грн) на день укладення цього договору, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві позику у визначений цим договором строк. (а. с. 7).

Згідно з пунктом 1 Додаткової угоди від 23 грудня 2021 року до договору позики №К220421-2 від 22 квітня 2021 року позика надається терміном до 22 березня 2022 року включно.

Відповідно до пункту 1 вказаної Додаткової угоди сторони підтверджують, що позикодавець передав позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти у розмірі 181459,44 грн, що еквівалентно 6642,00 доларам США за курсом продажу долара в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США = 27,32 грн) на день укладення цього договору. Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та у порядку, передбаченому цим договором, буде відповідати еквіваленту 6 642 долара США за курсом продажу долара в АТ КБ «Приватбанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 (три) місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 22.03.2022 включно, позика є безпроцентною

Пунктом 11 договору позики №К220421-2 від 22 квітня 2021 року передбачено, що у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості за кожен день існування простроченої заборгованості.

23 грудня 2021 року ОСОБА_2 власноручно написала розписку про отримання від ОСОБА_1 позики у сумі 181459,44 грн, що на день укладення договору еквівалентно 6642 доларам США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_1 в строк до 22 березня 2022 року (а.с.6).

У передбачені договором строки грошові кошти, надані у позику, ОСОБА_2 у повному обсязі не повернула.

За період з 24 грудня 2021 року по 01 вересня 2022 року ОСОБА_2 було сплачено 19105,00 грн, що еквівалентно 576 доларам США за курсом продажу долара США на день здійснення платежу.

Вказана сума повернутої позики сторонами не оспорюється .

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

З системного аналізу норм статті 1046, 1047 ЦК України вбачається, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті останнього сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.

Таким чином, оскільки під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором позики до предмету доказування входять факти, що свідчать про укладення між сторонами договору позики, його умови, передання та повернення грошових коштів, то наявні в матеріалах справи копії договорів позики та квитанцій до прибуткових касових ордерів є належними доказами.

Встановивши факт існування між сторонами договірних правовідносин, а також факт невиконання позичальником своїх зобов`язань із повернення суми позики, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договорами позики.

З урахуванням умов договору та додаткової угоди до нього, суд першої інстанції, обґрунтовано встановив розмір наданої позики.

Оригінали договорів позики та додаткової угоди, а також розписки були оглянуті під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та приєднані до матеріалів справи.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В ході розгляду даної справи відповідачем ОСОБА_2 подавався зустрічний позов про визнання недійсним окремих частин договору позики у прийнятті якого ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 6 жовтня 2022 року було відмовлено, у зв`язку з порушенням строку на його подання.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2022 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним окремих частин договору позики та справа призначена була до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено. Рішення суду на час розгляду даної справи законної сили не набрало. ( а.с. 40-44,)

Інших відомостей про визнання окремих частин договору позики від 22 квітня 2021 року №К220421-2 та додаткової угоди № 1 від 23 грудня 2021 року недійсними матеріали справи не містять.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши справжню правову природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позики, та факт передання позивачем відповідачу в позику коштів у розмірі 181459,44 грн, що на день укладення договору еквівалентно 6642 доларам США за курсом продажу долара в АТ КБ «Приватбанк» на день підписання договору , з огляду на порушення ОСОБА_2 зобов`язань щодо внесення платежів у повному розмірі і наявності простроченої заборгованості на день звернення з позовом до суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 22 квітня 2021 року №К220421-2 та додаткової угоди № 1 від 23 грудня 2021 року, що виникла у зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань в розмірі еквівалентному на день подачі позову до суду, тобто в розмірі еквівалентному 6066 дол США ( 6066 х 39,90 грн курс продажі долара США в АТ КБ «Приватбанк» на день подачі позову).

Доводи апеляційної скарги про те, що в позику не було передано іноземну валюту, оскільки договір позики було укладено в національній валюті і тому поверненню підлягає сума коштів, отримана за цим договором у гривні, не можуть бути підставою для зміни судового рішення, оскільки за грошовими зобов`язаннями у договорі в гривні із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним ( у договорі передбачено за курсом продажу долара США в АТ КБ «Приватбанк») курсом відповідної валюти на день подання позову.

Отже, визначена до стягнення судом першої інстанції сума заборгованості за позикою у розмірі 242033,40 грн( 6066 х 39.90 грн) є вірною.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині правильності визначеного до стягнення розміру неустойки у сумі 7167,32 грн, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне, що суд першої інстанції встановивши обставини того, що позичальник порушила взяті на себе за договором позики зобов`язання зі своєчасного повернення позики визнавши доведеними ці обставини, вірно визнав обґрунтованими заявлені позивачем вимоги про стягнення неустойки за прострочення сплати позики та вірно провів обрахунок її розміру.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з наданим ОСОБА_2 розрахунком розміру заборгованості по визначенню суми неустойки, оскільки він проведений без урахування умов договору позики, а саме п.11 яким передбачено нарахування неустойки у розмірі 1% від загальної суми заборгованості за кожен день існування простроченої заборгованості.

Також не є підставою для зміни розміру суми заборгованості та обставина, що ОСОБА_2 з об`єктивних причин не змогла сплатити борг вчасно, оскільки п.8 договору позики від 22 квітня 2021 року №К220421-2 та додаткової угоди № 1 від 23 грудня 2021 року передбачено, що позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної п.1 даного договору готівкою в м. Києві.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний суд приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 05 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30 березня 2023 року

Головуючий: Судді: