Постанова

Іменем України

08 червня 2023 року

м. Київ

справа № 522/13000/20

провадження № 61-6424св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк Олег Борисович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Бондар В. Я.

від 02 лютого 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І.,

від 15 березня 2023 року і виходив з наступного.

Короткий зміст позовних вимог

1. У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк О. Б., про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця та переведення права покупця.

2. Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 01 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавець передав у власність покупцю, а покупець прийняла від продавця (купила) чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Позивач вказував, що саме він виступав покупцем квартири, сплативши кошти на користь продавця, а ОСОБА_2 лише формально була вписана в договір як покупець (тобто є фіктивним покупцем).

3. Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив позов задовольнити, визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у частині покупця, укладений 01 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк О. Б. за реєстровим № 536, перевівши на нього право покупця за цим договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

4. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого

2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

5. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 є фіктивним покупцем за спірним договором, її волевиявлення як покупця не відповідало внутрішній волі, оскільки фактичним покупцем квартири був саме він, який надав грошові кошти на придбання квартири, однак ухилився від оформлення квартири на своє ім`я через наміри унеможливити майбутні претензії своєї законної дружини щодо поділу спільного майна подружжя. Вказане свідчить, що позивач переслідував мету уникнути у майбутньому претензій своєї законної дружини щодо її права на частку в спільній власності подружжя, що не заперечується позивачем, а тому такі умисні дії позивача необхідно оцінити як недобросовісні, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 Цивільного кодексу України. Неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини, як на підстави та умови надання захисту судом.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

6. Постановою Одеського апеляційного суду від 15 березня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси

від 02 лютого 2022 року - без змін.

7. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини, як на підстави та умови надання захисту судом. Суд першої інстанції правильно вважав за необхідне та доцільне застосувати положення частини третьої статті 16 ЦК України та відмовити ОСОБА_1 у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживала.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

8. 26 квітня 2023 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просять скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 березня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

9. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції заявники зазначають неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України

від 05 квітня 2017 року у справі № 367/5390/14-ц та у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вказують, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

10. У касаційній скарзі позивачта його представник вказують, що при вирішенні спору суди попередніх інстанцій неповно дослідили обставини справи, неправильно визначили юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

11. Доводи касаційної скарги зводяться до того, що сторона позивача належним чином довела та обґрунтувала наявність і походження особистих коштів позивача на купівлю спірної квартири, однак суди, встановивши факт наявності у позивача коштів на купівлю квартири, не дослідили належним чином письмових доказів, поданих на підтвердження заявлених вимог. При вирішенні спору судами неправильно застосовано положення статті 60 Сімейного кодексу України.

12. Позивач та його представник стверджують, що після продажу успадкованого від батька будинку позивач прийняв рішення придбати за особисті кошти спірну квартиру та автомобіль, але оформити на себе вказане майно він не міг по причині формального знаходження у зареєстрованому шлюбі з першою дружиною - ОСОБА_5 , з якою фактично не проживав та не вів спільне господарство, яка з 2011 року була інвалідом першої групи.

13. Також сторона позивача вказує на те, що відповідачка ОСОБА_2 (теща позивача) не мала коштів на момент придбання спірної квартири, була безробітною, не проживала та не проживає у спірній квартирі. Остання не надала доказів свої платоспроможності при укладенні оспорюваного договору.

У визначений судом строк відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14. 01 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О. Б., який зареєстровано у реєстрі за № 536, відповідно до якого продавець передав у власність покупцю (продав), а покупець прийняла від продавця (купила) чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,8 кв. м, житловою - 57,3 кв. м.

15. Відповідно до пункту 3 договору продаж квартири здійснено за

599 600, 00 грн, які продавець отримав до підписання договору згідно з квитанціями від 25, 26 та 30 вересня 2014 року.

16. Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру зареєстроване

01 жовтня 2014 року, реєстраційний № 01, номер запису про право власності 7192415.

17. У відповідності до заяви від 16 серпня 2020 року ОСОБА_3 підтвердив, що розрахунок за об`єкт нерухомості проведено ОСОБА_1 .

18. Факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі у період з 26 жовтня 1986 року по 24 липня

2015 року підтверджено рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 24 липня 2015 року у справі № 514/539/15-ц.

19. Позивач також посилався на те, що ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання на першу вимогу ОСОБА_1 здійснити дії щодо переоформлення (відчуження) вищевказаної квартири на його користь, однак внаслідок погіршення шлюбних відносин позивача з другою дружиною ОСОБА_6 , її мати ОСОБА_2 відмовляється здійснити дії щодо переоформлення (відчуження) вищевказаної квартири на користь ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

20. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

21. Згідно з положеннями пункту 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

22. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

23. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

24. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

25. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

26. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

27. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

28. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

29. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

30. Предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, а покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

31. Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільногоправа у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

32. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

33. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що ОСОБА_2 є фіктивним покупцем за договором купівлі-продажу квартири, оскільки її волевиявлення як покупця не відповідало її внутрішній волі, а фактичним покупцем квартири був він, оскільки саме він надав грошові кошти на придбання квартири, однак ухилився від оформлення квартири на своє ім`я через наміри унеможливити майбутні претензії своєї законної дружини щодо поділу спільного майна подружжя.

34. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені

статтею 215 цього Кодексу.

35. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

36. Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

37. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

38. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

39. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

40. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

41. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

42. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

43. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 Сімейного кодексу України).

44. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, якийхарактеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

45. У частині другій та третій статті 13 ЦК України визначено, щопри здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

46. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

47. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

48. Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи правовідносини, які склалися між сторонами спору та мету укладеного правочину, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено ознак фіктивності договору купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також порушення цим правочином законних прав ОСОБА_1 .

49. Доводи позивача зводяться до того, що укладення оспорюваного правочину мало на меті уникнення у майбутньому претензій його законної дружини ОСОБА_5 щодо права на частку у спільній власності подружжя.

50. Слід погодитися із судами попередніх інстанцій, що дії, обумовлені неправомірною метою (позбавлення одного з подружжя права спільної сумісної власності) та пов`язані із недобросовісною поведінкою (недотримання норм моралі та позитивних норм, відсутність поваги до прав та інтересів інших осіб, нечесні дії тощо) не можуть отримати захист у судовому порядку.

51. Суди об`єктивно оцінили обставини справи, застосували до спірних правовідносин принципи справедливості, добросовісності та розумності і загалом правильно відмовили ОСОБА_1 у задоволенні позову.

52. Слід також зазначити, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц дійшов висновку, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору у частині сторони договору.

53. Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті без додержання норм матеріального і процесуального права.

54. За встановлених у цій справі обставин висновки суду першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, висловленим у постановах, на які послався заявник у касаційній скарзі.

55. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

56. Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
О. М. Осіян