Справа №489/3230/20
Провадження №2/489/73/23
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
13 березня 2023 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Румянцевої Н.О.,
із секретарем судових засідань Назаровою С.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю житлового будинку
Представник позивача звернувся до суду з позовом, яким просив, з урахуванням уточнення, визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Мотивуючи вимоги тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 1984 року. Починаючи з 1996 року спільне життя позивача з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння. За період з 1996 року по 2002 року позивач з відповідачкою намагалися неодноразово знайти взаєморозуміння та продовжували проживати як чоловік та дружина то разом, то окремо, але дані спроби виявилися марними, оскільки дружина не хотіла працювати та приймати участь щодо поліпшення житлових умов. 24 жовтня 2001 року ОСОБА_1 за власні кошти придбав частки цілої домобудівні, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за 2000,00 грн., що підтверджується Договором купівлі продажу, який було зареєстровано у Біржі нерухомості «Єдвайс-Консульт», який визнано дійсним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.10.2005. 05 вересня 2002 року Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу сторони впродовж з 2003 року по 2005 рік знову намагалися неодноразово знайти взаєморозуміння та почати жити як чоловік та дружина, проте, дані спроби виявилися марними, у зв`язку з чим відповідачка покинула помешкання позивача. Позивач придбав будинок за власні кошти, оскільки з 05.09.1983 почав проходити службу військовим та з 05.12.1999 було виключено його зі списків особового складу військової частини за станом здоров`я. Починаючи з 1993 року заробітна плата позивача складала 358,65 грн. на місяць. З 06.12.1999 пенсія позивача складала 223,32 грн., а з 01.12.2001 230,87 грн. Починаючи з 1995 року по час придбання будинку позивач почав відкладати грошові кошти на придбання власного житла та на час купівлі у нього в наявності були грошові кошти у розмірі 1500,00 грн. У жовтні 2001 року позивач знайшов будинок, який продавався терміново за 2000,00 грн. Оскільки у позивача не вистачало коштів на купівлю будинку, він запозичив у ОСОБА_3 700 грн. та 21 жовтня 2001 року придбав будинок у ОСОБА_4 .
Ухвалою суду від 07.09.2020, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.
З того часу справа перебувала на розгляді у судді ОСОБА_5 .
Згідно Розпорядження в.о. заступника керівника апарату Ленінського районного суду м. Миколаєва Бреженюк Н.С. від 14 лютого 2022 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2022 матеріали цивільної справи передано на розгляд судді Рум`янцевої Н.О.
Ухвалою суду від 16.02.2022, цивільну справу прийнято до провадження, призначено справу до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 06.12.2022, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Представник позивач надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом надіслання листа рекомендованою поштою, про причини неявки не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності не подавала.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, судом встановленні наступні факти та відповідно правовідносини.
Позивач зазначає, що з 13 жовтня 1983 року він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. За період з 1996 року по 2002 року позивач з відповідачкою намагалися неодноразово знайти взаєморозуміння та продовжували проживати як чоловік та дружина то разом, то окремо, але дані спроби виявилися марними, оскільки дружина не хотіла працювати та приймати участь щодо поліпшення житлових умов.
24 жовтня 2001 року ОСОБА_1 придбав частку цілої домобудівні АДРЕСА_1 , зареєстрував угоду на Біржі нерухомості «Едвайс-Консульт».
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.10.2005, визнано дійсною угоду купівлі продажу частки цілої домобудівні АДРЕСА_1 , укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрованої 24.10.2001 біржою нерухомості «Едвайс-Консульт».
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 26.10.2020, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не зареєстровано.
Відповідно до довідки КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 04.06.2021 за вих. № 2-2714, станом на 28.12.2012 в КП ММБТІ право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , не зареєстровано.
Як вбачається з витягу з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1370 від 22.10.2010, частині домобудівні з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , надано нову адресу: АДРЕСА_1 .
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.07.2021, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.10.2005; договору купівлі продажу від 24.10.2001 зареєстрованого в біржі нерухомості «Едвайс-консульт»; рішення органу місцевого самоврядування від 22.10.2010.
Позивач вказує, що спірний будинок був придбаний за власні кошти, які він накопичував в період з 1995 року працюючі військовим та отримуючи пенсію.
З військового квитка серії НОМЕР_1 , вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу з 01.08.1980 по 05.12.1999.
Як вбачається з розрахунку на пенсію за вислугу років від 04.04.2000, ОСОБА_1 отримував пенсію з 06.12.1999 у розмірі 223,32 грн. щомісячно.
05 вересня 2002 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Позивач вказує, що після розірвання шлюбу з відповідачкою в період з 2003 року по 2005 рік знову намагалися неодноразово знайти взаєморозуміння та почати жити як чоловік та дружина, проте, дані спроби виявилися марними, у зв`язку з чим відповідачка покинула помешкання позивача.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.02.2007, визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_6 втративши право користування житловим приміщенням частки домоволодіння АДРЕСА_1 .

Так, відповідно до вимог ст. 41 ч. 1 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до вимог ст. 2 ч. ч. 1, 3 та 4 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними.

При оцінці обраного позивачем захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ч. 1 ст. 58 Конституції України).

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28 КпШС України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 754/2265/17 (провадження № 61-27989св18).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) зазначено, що «застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Позивач як на підставу позову, посилається на те, що гроші, за які було придбано спірний будинок є його особисті, при цьому він вважає, що до особистих коштів відноситься його заробітна плата за період з 1993 по жовтень 2001 (дата придбання будинку).

Стаття 24 КпШС визначала статус роздільного майна, а саме: майно подружжя, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

майно, набуте нею, ним до шлюбу;

майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Крім того, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є:

речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя;

кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди;

страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них;

премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

В свою чергу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є майно, набуте під час сімейного життя. При цьому, інститут спільної сумісної власності поширюється на майно подружжя незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже заробітна плата, пенсія, стипендія, гонорар, виграш, інші доходи, одержані одним із подружжя, а також речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач, заперечуючи факт належності спірної частини житлового будинку на праві спільної сумісної власності подружжя, посилається на те, що зазначене нерухоме майно придбано виключно за його кошти, отримані ним в якості заробітної плати та пенсії, а тому є його особистою власністю, що є безпідставним. Щодо взяття частини коштів для придбання будинку у борг у знайомого, позивач не надав жодних доказів на підтвердження зазначеного так само як і доказів що ці кошти були взяті не в інтересах сім`ї.

Враховуючи встановлені судом обставини, оцінивши сукупності зібрані у справі докази в їх сукупності, дотримуючись принципу допустимості та належності доказів, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Згідно із приписами ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю житлового будинку відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено «29» березня 2023 року.

Суддя Н.О. Рум`янцева