Справа № 405/2647/22
Провадження №2/405/393/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2023 року Ленінський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Дризі Є.В.,

за участю учасників справи:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Данилюк Н.В.

та представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницький цивільну справу №405/2647/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частку квартири,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Данилюк Н.В. (діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВА № 1031313 від 10 червня 2022 року) в інтересах позивача звернулася до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , в якому (позові) просить визнати частково недійсним свідоцтво на право власності від 15 травня 2008 року серії НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_6 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачем право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що, під час перебування ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який тривав з 12.06.1982 року по 09.10.1995 року, вони отримали в житлово-будівельному кооперативі квартиру АДРЕСА_1 , та проживаючи однією сім`єю, перебуваючи у шлюбі, вони повністю за рахунок сімейного бюджету, виплатили кошти за спільно набуту квартиру, яку, в свою чергу, після розірвання шлюбу не розділили, а тому позивач як співвласник квартири мала на неї передбачене законом право, як на спільну сумісну власність. Однак, після смерті ОСОБА_6 , позивачу стало відомо, що 15.05.2008 року, без її на те згоди, як співвласника житла, він отримав на себе свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_1 , чим порушив право позивача на власність, що стало підставою для звернення позивача з зазначеним позовом до суду.

Ухвалою суду від 15 липня 2022 року відкрито позовне провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) учасників справи. Надано сторонам по справі строк для подання заяв по суті справи.

Під час проведення підготовчого провадження у справі Кропивницькою міською державною нотаріальною конторою № 1, на запит суду, надано копію спадкової справи № 498/2021 від 09 серпня 2021 року після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2022 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Данилюк Н.В. та залучено до участі в даній цивільній справі в якості співвідповідача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 09 грудня 2022 року закрито підготовче провадження у зазначеній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Данилюк Н.В. (діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВА № 1031313 від 10 червня 2022 року) в судовому засіданні заявлені позивачем позовні вимоги з підстав та за обставин, зазначених в позові, підтримала в повному обсязі. Просила позов задовольнити. Понесені позивачем судові витрати по справі, за ініціативою позивача просила залишити по фактично понесеним.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 (діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 06.02.2023 року, зареєстрованої в реєстрі за №64) в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав частково, та, просив не стягувати з відповідача судові витрати по справі, понесені позивачем.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, судом повідомлялася належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання в порядку ст. 128 ЦПК України, при цьому в підготовче судове засідання засобами електронної пошти подала заяву, яка зареєстрована судом 08 грудня 2022 року за вх. № 6703, в якій просила проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, судом повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, при цьому, в судове засідання подав заяву, яка зареєстрована судом 20.03.2023 року за вх. № 6583 про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Заслухавши представника позивача ОСОБА_1 адвоката Данилюк Н.В. та представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , враховуючи подані відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 заяви, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України), при цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч.1 ст.13 ЦПК України).

За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тим самим, об`єктом захисту, в т.ч., судового, є порушене, невизнане або оспорюване право особи.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із обранням відповідного способу захисту.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 12 червня 1982 року позивач ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , актовий запис № 979, який було розірвано 09 жовтня 1995 року, що також підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 09 жовтня 1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського району м. Кіровограда.

Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, зокрема, ордером на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-3» № 138 від 16.04.1989 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської Ради народних депутатів № 146 від 15.03.1989 року, ОСОБА_6 , з сім`єю із чотирьох осіб належить право на зайняття житлового приміщення, площею 38,05 кв.м., яке складається з трьох кімнат в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , склад сім`ї: ОСОБА_1 дружина, ОСОБА_4 син, ОСОБА_5 донька.

Крім того, відповідно до довідки житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-3» від 19.03.2023 року № 4 останній внесок по ссуді (квартира АДРЕСА_1 ) в сумі 6 138,66 карбованців було внесено у травні, 1992 року.

Відповідно до пункту 3 постанови Верховної Ради Української РСР «Про введення в дію Закону України «Про власність» від 26 березня 1991 року, положення статті 15 Закону України «Про власність» застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року.

За загальним правилом, згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року №13 та від 25 травня 1998 року №15), судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №209/5027/14-ц (провадження №61-12401св18), серед іншого, вказано, що при вирішенні спорів про право власності на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, судам слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Таким чином, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.

Тільки у разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя.

При цьому, судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин з позивачем ОСОБА_1 ОСОБА_6 на підставі рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради № 549 від 15.04.2008 року отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно та зареєстрував право приватної власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Зокрема, зазначене речове право зареєстровано за ОСОБА_6 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП «Кіровоградське ООБТІ» № 18827718 від 15.05.2008 року, за яким право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради 15.05.2008 року, зареєстровано за ОСОБА_6 , номер запису: 21104, в книзі: 129.

Як вбачається з копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , виготовлений 03 березня 2008 року, Кіровоградським ООБТІ зазначена квартира посімейного, спільного заселення, розташована на ІІ-му поверсі, IX-го будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею 39,4 кв.м., у т.ч. 1-а кімната 17,2 кв.м., 2-а кімната 10,3 кв.м., 3-я кімната 11,9 кв.м., кухні площею 8,1 кв.м., вбиральні (сполученої) 1,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., коридору 10,8 кв.м. Квартира обладнана балконом (терасою) 1,02 кв.м., лоджією 1,5 кв.м. Загальна площа квартири 65,22 кв.м. Висота приміщено 2,50 кв.м.

Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 14 квітня 2021 року Кропивницьким міським відділом державної реєстрації смерті Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис за № 1245 та після його смерті відкрилася спадщина, і зокрема, на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

З копії спадкової справи № 498/2021 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , заведеною 09 серпня 2021 року Кропивницькою міською державною нотаріальною конторою №1, вбачається, що з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_6 звернулися син спадкодавця ОСОБА_4 (заява під № 1203 від 09 серпня 2021 року), донька ОСОБА_5 (заява під № 1711 від 08 жовтня 2021 року) та дружина ОСОБА_2 (заява під № 1724 від 11 жовтня 2021 року), які в порядку ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, тим самим до складу спадщини входять всі права спадкодавця, в т.ч. право володіння, користування та розпорядження майном право власності, які належали спадкодавцю на час смерті та не припинилися внаслідок цього.

При цьому, судом відзначається, що правовідносини між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , як подружжям, виникли з моменту реєстрації шлюбу, тобто з 12 червня 1982 року та були припинені 09 жовтня 1995 року під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, який було затверджено Законом N 2006-VII від 20.06.1969 року, та який, зокрема, регулював особисті і майнові відносини, які виникають в сім`ї між подружжям.

За змістом ст.86, 128 ЦК УРСР 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічне правове положення закріплене і в ст. 60 чинного Сімейного кодексу України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України).

Тим самим, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.

Відповідно до приписів ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України).

Відповідно до пункту 1 Розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналогічні положення містяться в ЦК України 2003 р. та СК України.

Так, згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу.

З огляду на зміст вищезазначених норм матеріального права, враховуючи, що спірна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ( ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ) так як право власності на неї набуте останніми у шлюбі, а тому частки дружини та чоловіка є рівними та кожному з них належить по 1/2 частці зазначеної квартири, та, відповідно, частка квартири не входить до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З огляду на викладене вище, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача ОСОБА_1 в цій частині та їх (позовних вимог) задоволення, з визнанням об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , - об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнанням за ОСОБА_1 права власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

Позивачем ОСОБА_1 заявлено також позовну вимогу про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності від 15.05.2008 року, серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_6 , на квартиру АДРЕСА_1 , яка задоволенню не підлягає з підстав її необґрунтованості, а так само, відсутності визначених законом підстав для визнання зазначеного правовстановлюючого документу частково недійсним.

Вирішуючи в порядку ст.141 ЦПК України питання про розподіл судових витрат між сторонами, та, враховуючи, що позов задоволено частково, приймаючи, разом з тим, до уваги клопотання позивача ОСОБА_1 про залишення понесених нею витрат по фактично понесеним, судові витрати по справі, понесені позивачем ОСОБА_1 , - залишити по фактично понесеним.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш ИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частку квартири, - задовольнити частково.

Визнати об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , - об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог, - позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Судові витрати по справі, понесені позивачем, залишити по фактично понесеним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції, яким є Кропивницький апеляційний суд.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Лілія Андріївна Іванова