Справа № 314/629/23
Провадження № 4-с/314/3/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2023 м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Капітонова Є.М., секретар судового засідання Куценко Р.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вільнянськ скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Вільнянського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),

ВСТАНОВИВ:

До Вільнянського районного суду Запорізької області надійшла скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця Вільнянського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про повернення виконавчого документу.

Скарга обґрунтована тим, що 20.04.2021 року Добропільським міськрайонним судом Донецької області видано судовий наказ по справі №: 227/432/21 про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресом: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 03.02.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

01.12.2022 року на адресу Вільнянського ВДВС у Запорізькому районі Запорізької області ПСМУ МЮ (м. Дніпро) направлено на виконання вказаний судовий наказ разом із заявою про його примусове виконання.

09.02.2023 року старшим державним виконавцем Вільнянського ВДВС у Запорізькому районі Запорізької області ПМУ МЮ (м. Одеса) Т.Манзенко винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки судовий наказ не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», зокрема у виконавчому документі не зазначено дату його видачі стягувачу.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №160/6885/19

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі 3813/4640/17.

У постанові Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі №342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Судом встановлено, що судовий наказ не містить заповненого реквізиту «Дата видачі судового наказу стягувачу».

Суд дослідивши повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 09.02.2023 року, приходить до висновку, що державним виконавцем не обґрунтовано підстав неможливості прийняття до виконання виконавчого документа в поданому вигляді.

Повідомлення від 09.02.2023 року не містить посилань того, що з датою видачі судового наказу стягувачу пов`язується початок, перебіг чи сплив відповідних процесуальних строків.

На переконання суду наявність виконавчого документа у стягувача та пред`явлення його до виконання в цілому підтверджує факт видачі судового наказу стягувачу.

Повідомлення від 09.02.2023 року також не містить посилань, який чином відсутність заповнення реквізиту «Дата видачі судового наказу стягувачу» унеможливлює прийняти до виконання виконавчого документа та здійснювати виконавче провадження.

Стаття 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує виконання остаточних, обов`язкових судових рішень (на відміну від виконання рішень, що можуть оскаржуватись у судах вищої інстанції) (Ouzounis and Others v. Greece, (Узуніс проти Греції), § 21).

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права на суд» (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196).

У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).

За деяких обставин виконання рішення може бути відкладено, відкладання рішення не повинно порушувати право сторони на виконання рішення (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 35-37).

У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin Popescu проти Франції), §§ 68-76), і рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).

У держави є позитивне зобов`язання організувати систему для забезпечення виконання остаточних рішень у спорах між фізичними особами, яка не суперечить законодавству і є ефективною на практиці (Fuklev v. Ukraine (Фуклєв проти України), § 84). Держава може бути притягнута до відповідальності, якщо органи влади, залучені до правозастосування, не виконують своїх обов`язків повною мірою, або навіть перешкоджають виконання рішень (Fuklev v. Ukraine (Фуклєв проти України), § 67). Дії, прийняті національними органами влади для забезпечення виконання рішень мають бути ефективними та співрозмірними зі своїм основним завданням (Ruianu v. Romania (Руйану проти Румунії), § 66), зважаючи на їх зобов`язання у забезпеченні виконання рішень, оскільки саме вони є представниками влади (там же, §§ 72-73).

Суд звертає особливу увагу, на те, що право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права на суд».

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Bellet v. France (Белле проти Франції), § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Bellet v. France (Белле проти Франції), § 36; Nunes Dias v. Portugal (Нун`єш Діаш проти Португалії) (dec.) стосовно правил, що регламентують сповіщення). Правила, які регламентують етапи і терміни подачі заяви на судовий розгляд спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і відповідність нормам, а саме, принципу правової визначеності (Canete de Goni v. Spain (Кан`єте де Гоньі проти Іспанії), § 36). Враховуючи вищезазначене, правила, що стосуються предмета спору чи застосування цих правил, не повинні перешкоджати сторонам у отриманні доступного судового захисту (Miragall Escolano v. Spain (Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії); Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic (Звольський та Звольстка проти Чехії), § 51).

За певних обставин справи практичний та ефективний характер цього права може бути порушено, через існування процесуальних заборон, які унеможливлюють або обмежують можливість звернення до суду (в даному випадку в контексті стадії виконання судового рішення).

Так, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Perez de Rada Cavanilles v. Spain (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії), § 49; Miragall Escolano v. Spain (Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії), § 38; Societe anonyme Sotiris and Nikos Koutras ATTEE v. Greece (Societe anonyme Sotiris and Nikos Koutras ATTEE проти Греції), § 20; Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Ческьої Республіки),, § 50; RTBF v. Belgium (RTBF проти Бельгії), §§ 71, 72, 74).

На переконання суду, державний виконавець при поверненні виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 09.02.2023 року, не врахував вищезазначені позитивні обов`язки держави забезпечення права на суд на стадії виконання судового рішення, повернув виконавчий документ без прийняття до виконання допустивши трактування національного законодавства процесуального правила з ознаками надмірного формалізму, що є наслідками визнання такої дії неправомірною.

Суд не знаходить співмірності дій державного виконавця в частині необхідності отримання інформації про дату видачі судового наказу стягувачу, тим обмеженням конвенційних прав, які зазнає дитина в частині невиконання судового рішення направленого на її матеріальне забезпечення з боку одного з батьків, які спричиняються внаслідок повернення виконавчого документа за таких підстав.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість скарги та її задоволенні.

Відповідно до ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Керуючись ст.ст. 447-451, 259-261, 352 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Вільнянського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) - задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 09.02.2023 року винесене старшим державним виконавцем Вільнянського ВДВС у Запорізькому районі Запорізької області ПМУ МЮ (м. Одеса) Т.Манзенко.

Зобов`язати державного виконавця Вільнянського відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом винесення рішення передбаченого ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження».

Про виконання даної ухвали повідомити суд в порядку визначеному ч.1 ст.453 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя : Є. М. Капітонов

29.03.2023