ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5289/23 Справа № 199/3455/22 Суддя у 1-й інстанції - СПАЇ В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу

Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк

на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2023 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк ПриватБанк (далі АТ КБ ПриватБанк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 10 вересня 2008 року між АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №DNFMGA, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 58393,69 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2018 року.

Вказували, що в забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, 10 вересня 2008 року між АТ КБ ПриватБанк і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір іпотеки №DNFMGA, згідно умов якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно: будинок загальною площею 124,50 кв.м, житловою площею 96,90 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить відповідачам на праві власності на підставі рішення суду. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 346 535,50 грн.

Зазначали, що згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати. У порушення зазначених умов договору ОСОБА_3 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків Банку, які мають вираз у залученні ними вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов`язкових платежів з цих коштів.

Посилаючись на те, що станом на 09 травня 2022 року ОСОБА_3 має заборгованість - 425 239,52 доларів США, яка складається з: 52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 40 655,43 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 9 907,71 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 321 820,50 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, просили суд ухвалити рішення, яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №DNFMGA від 10 вересня 2008 року в розмірі 425 239, 52 доларів США, що за курсом 29,25 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 09 травня 2022 року складає 12 438 255,96 грн (52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 40 655,43 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 9 907,71 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 321 820,50 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором) звернути стягнення на будинок, загальною площею 124,50 кв.м, житловою площею 96,90 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2023 року позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед АТ КБ ПриватБанк в сумі 119 489,31 доларів США, з яких: 52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 37 205,49 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 26 427,94 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок, загальною площею 124,50 кв.м, житловою площею 96,90 кв.м з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на праві власності на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2005 року у справі №2-2307 та на підставі додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2007 року у справі №2-209/05, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В задоволенні решти вимог позову відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат (а.с.116-121 зворот).

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ ПриватБанк посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення суми процентів за користування кредитом та пені, збільшивши суму процентів з 37 205,49 доларів США до 40 655,43 доларів США та збільшивши розмір пені з 26 427,94 доларів США до 52 855,88 доларів США, збільшивши таким чином загальну суму заборгованості з 119 489,31 доларів США до 146 367,19 доларів США та скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про виселення, ухваливши в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про виселення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи при з`ясуванні сум заборгованості у її складових, зокрема, у відсотках, які після закінчення дії договору 10 вересня 2018 року ними не нараховувались, як помилково вважав суд першої інстанції, та пені, що прямо передбачено умовами кредитного договору, укладеного з ОСОБА_3 . Вказували, що судом помилково застосований до спірних правовідносин ст. 21 Закону України Про споживче кредитування, оскільки відповідно до п.2 Розділу ІV Прикінцевих та перехідних положень, дія цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом, крім п.п.6,7 цього розділу, дія якого поширюється на всі договори про споживчий кредит, зокрема, наданий і в іноземній валюті, які відповідають викладеним у цих пунктах критеріям. Зазначали, що кредитний договір укладено 10 вересня 2008 року, а зазначений Закон набрав чинності 10 червня 2017 року, а ст. 58 Конституції України, як помилково вважав суд першої інстанції, не може бути застосована у цьому випадку, висновок чому надав Конституційний Суд України у рішенні від 19 квітня 2000 року у справі №1-3/2000 щодо тлумачення зазначеної статті Конституції України. Зазначали, що враховуючи розмір неустойки та суму основного зобов`язання за кредитним договором, стягненню підлягає пеня у розмірі 52 855,88 доларів США, що дорівнює заборгованості за основною сумою боргу. Крім того вказували, що відповідачі, як подружжя, мають у спільній власності житловий будинок у м.Новомосковську, тому висновки суду першої інстанції щодо неможливості виселення відповідачів з підстав відсутності у них іншого житла не відповідають дійсності, а ст.109 Житлового кодексу України спрямована на обставини, коли відбувається виселення з єдиного житла боржника, і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання (а.с.125-132).

Сторони своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 вересня 2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", прпавонаступником якого є АТ КБ ПриватБанк, та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №DNFMGA, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 58393,69 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2018 року (а.с.10-15).

Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати (п. 3.1, 8.1 договору).

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору, кредит надається на споживчі цілі.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Банк і відповідачі 10 вересня 2008 року уклали договір іпотеки №DNFMGA, згідно умов якого надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 124,50 кв.м, житловою площею 96,90 кв.м з господарчими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 338118 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Майно належить відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2005 року (справа №2-2307) та на підставі додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2007 року справа №2-209/05. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 346 535,50 грн (а.с. 16-18).

У порушення зазначених умов договору ОСОБА_3 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, розмір якої, за підрахунком позивача, станом на 09 травня 2022 року, складає 425 239,52 доларів США, у тому числі: 52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 40 655,43 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 9 907,71 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 321 820,50 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с.6-8).

Вирішуючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, тому нарахування позивачем заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 9907,71 дол. США. не ґрунтується на нормах законодавства. Заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами за період 10 вересня 2008 року по 10 вересня 2018 року (період кредитування), станом на 09 травня 2022 року складає 37 205,49 доларів США та саме в межах цієї суми підлягають задоволенню вимоги позивача. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», відповідно до ч. ст. 21 якого, у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Отже, сукупна сума пені за невиконання позичальником обов`язку щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, що складає 26427,94 дол. США (половина від суми кредиту - 52 855,88 доларів США.) за період з лютого 2009 року по січень 2013 року , що знаходиться в межах строку кредитування. Таким чином, сума пені, що підлягає сплаті на користь позивача складає 26 427,94 дол.

Враховуючи викладене загальна сума заборгованості за кредитним договором, станом на 09 травня 2022 року складає 119 489,31 дол. США, у тому числі: 52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 37 205,49 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 26 427,94 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, та саме в рахунок погашення цієї суми заборгованості слід звернути стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи, що на момент ухвалення рішення воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду підлягає зупиненню на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про виселення з будинку, що є предметом іпотеки, відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку.

Рішення суду оскаржується в частині суми процентів та пені, визначених судом першої інстанції та в частині відмови у задоволенні вимог про виселення, тому рішення суду в іншій частині не переглядається.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині суми процентів та пені, та погоджується в іншій оскаржуваній частині, у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, правовідносини, що виникають між сторонами на підставі зобов`язання, безпосередньо складаються із двох частин: 1) обов`язку вчинити певну дію; 2) права вимагати вчинення цієї дії.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України). При цьому зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526,530,610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Стаття 49 Закону «Про банки і банківську діяльність» встановлює, що надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Відповідно до частини другої статті 150 Конституції України рішення та висновки Конституційного Суду України є остаточними і обов`язковими до виконання. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України передбачений Конституцією України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів (пункти 3, 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000 у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні в абз.11. п.6.2 від 22 червня 2022 року № 6-р(ІІ)/2022 у справі № 3-188/2020(455/20) прийшов до наступних висновків: «Отже, керуючись принципом pacta sunt servanda (договорів слід додержувати), ураховуючи приписи частини першої статті 190, абзацу другого частини першої статті 1048 Кодексу, усталену судову практику національних судів щодо правомірності стягнення процентів за користування кредитом, що їх нараховано за прострочений період, яка не зазнавала змін протягом 2011-2017 років, Конституційний Суд України дійшов висновку, що як на момент укладення Кредитного договору, так і протягом строку кредитування Банк мав правомірні очікування на отримання процентів за користування грошовими коштами до дня повернення кредиту, а відтак право вимоги Банку щодо сплати йому таких процентів є майном та відповідно об`єктом права власності, захист якого гарантує стаття 41 Конституції України».

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України). Метою іпотеки є надання кредитору додаткового до основного права вимоги звернення стягнення на майно.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

На момент розгляду справи судом першої інстанції та на час розгляду апеляційної скарги АТ КБ ПриватБанк воєнний стан в Україні триває .

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (пункт 1 частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку»)

Як вбачається із матеріалів справи, 10 вересня 2008 року між АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №DNFMGA, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 58 393,69 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2018 року.

Строк позовної давності визначено сторонами 5 років (п.5.5 кредитного договору).

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 09 травня 2022 року Банком рахується заборгованість у загальному розмірі 425 239,52 доларів США, яка складається з: 52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 40 655,43 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 9 907,71 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 321 820,50 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Строк дії кредитного договору визначений його сторонами 10 вересня 2018 року. З розрахунку заборгованості вбачається, що після закінчення строку кредитування, тобто 10 вересня 2018 року, Банком припинилося нарахування відсотків та пені.

Заборгованість по відсотках за користування кредитом у розмірі 40 655,43 доларів США, нарахована саме в межах строку кредитування (а.с.6-8), а не як помилково вказано судом першої інстанції поза межами цього строку.

У зв`язку з чим розмір процентів за користування кредитом, як складової заборгованості в рахунок якої звернуто стягнення підлягає збільшенню з 37 205,49 доларів США до 40 655,43 доларів США.

Суд першої інстанції під час розгляду даної справи посилався на те, що 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», відповідно до статті 21 (яка втупила в силу 15 вересня 2020 року) якого, у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Отже, сукупна сума пені за невиконання позичальником обов`язку щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, що складає 26 427,94 дол. США (половина від суми кредиту - 52 855,88 доларів США) за період з лютого 2009 року по січень 2013 року, що знаходиться в межах строку кредитування. Таким чином, сума пені, що підлягає сплаті на користь позивача складає 26 427,94 дол. США.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки спірний кредитний договір було укладено 10 вересня 2008 року, тобто до набрання чинності статтею 21 Закону України «Про споживче кредитування».

У зв`язку з чим, до розміру заборгованості за кредитним договором входить пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 52 855,88 доларів США (у межах вимог апеляційної скарги).

Що стосується позовних вимог про виселення, колегія суддів виходить з наступного.

Звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зазначено, що: «за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР)».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказано, що «в усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК України. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК України.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для виселення з предмету іпотеки відповідачів (та інших зареєстрованих осіб, що є не конкретизованою вимогою), придбаного не за рахунок кредитних коштів, є хибними та відхиляються колегією суддів.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, та зміни рішення суду в частині визначення суми процентів за користування кредитом та пені, збільшивши суму процентів за користування кредитом з 37 205,49 доларів США до 40 655,43 доларів США та збільшивши розмір пені з 26 427,94 доларів США до 52 855,88 доларів США (у межах вимог апеляційної скарги), збільшивши загальну суму заборгованості з 119 489,31 доларів США до 146 367,19 доларів США.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору за подачу позовної заяви, враховуючи задоволені позовні вимоги за результатами апеляційного перегляду по 5 898,48 грн з кожного ((146 367,19 доларів США х 100%) / 425 239,52 доларів США = 34,42%; 186 637,63 грн х 34,42% = 64 240,67 грн; 64 240,67 грн - 52 443,72 грн = 11 796,95 грн; 11 796,95 грн / 2 = 5 898,48 грн). Крім того, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору за звернення з апеляційною скаргою, враховуючи її часткове задоволення по 9 835,05 грн з кожного (23 391,60 грн - 2 481 грн х 150% = 19 670,10 грн; 19 670,10 грн / 2 = 9 835,05 грн). А разом з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 31 467,06 грн ((5 898,48 грн + 9 835,05 грн) х 2 = 31467,06 грн), тобто по 15 733,53 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк задовольнити частково.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2023 року змінити в частині визначення суми процентів за користування кредитом та пені, збільшивши суму процентів за користування кредитом з 37 205,49 доларів США до 40 655,43 доларів США та збільшивши розмір пені з 26 427,94 доларів США до 52 855,88 доларів США, збільшивши загальну суму заборгованості з 119 489,31 доларів США до 146 367,19 доларів США.

В іншій оскаржуваній частині заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк () судовий збір в сумі 15 733,53 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк () судовий збір в сумі 15 733,53 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 вересня 2023 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: С.А. Зайцева

Ж.І. Максюта