Номер провадження: 22-ц/813/563/23
Справа № 522/8586/18
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Власенко С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Жукова Тимура Вікторовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, витребування майна від добросовісного набувача, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.04.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б., реєстровий номер 388;

- витребувати у ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 152,3 кв. м, житловою площею 91,9 кв. м.;

- стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 3265 (три тисячі двісті шістдесят п`ять) гривень 31 (тридцять одну) копійку.

Позивач мотивував свої вимоги тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі - продажу від 31.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В., зареєстрований в реєстрі за № 559.

На початку травня 2018 року позивачу стало відомо, що нібито він особисто 10.04.2018 року уклав договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б., який зареєстрований в реєстрі за №388, за яким належна йому квартира була відчужена ОСОБА_3 . Згодом, 25.04.2018 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М, зареєстрований в реєстрі за № 151, за яким спірна квартира була відчужена ОСОБА_1 .

При цьому, насправді, договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б., який зареєстрований в реєстрі за №388, уклав не позивач ОСОБА_2 , а незнайома особа, яка видаючи себе за нього, використала посвідку на постійне місце проживання на території України, в якій було невірно вказано дату народження, та яку позивач ніколи не отримував, оскільки є нерезидентом України, має громадянство Держави Ізраїль та Королівства Бельгія. Однак, зазначений в договорі ідентифікаційний код платника податків України дійсно належить ОСОБА_2 .

Довідавшись про те, що квартира без його відома та присутності була відчужена двічі незнайомими йому особами, ОСОБА_2 через свого представника, 14.01.2019 р. звернувся до Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області із відповідною заявою. В результаті поданої заяви 15.01.2019 р. було розпочато розслідування у кримінальному провадженні №0000165 за фактом шахрайських дій щодо незаконного заволодіння належною ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 .

Оскільки позивач ОСОБА_2 наміру на відчуження своєї квартири не мав, в момент укладення правочинів перебував за межами території України, то квартира, яка є власністю позивача, вибула з його володіння незаконним шляхом та поза його волею.

Як на правову підставу своїх вимог, позивач посилається на ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України та на не дотримання при укладенні спірного правочину вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, а відтак вважає спірний правочин недійсним, так як договір від 10.04.2018 р. №388 не відповідає волевиявленню власника квартири, що спрямоване на її відчуження, якого у власника - позивача ОСОБА_2 , не було.

Крім того, оскільки квартира вибула з володіння власника поза його волею, то позивач в порядку ст. 388 ЦК України має право на її витребування у особи, яка є добросовісним набувачем за наступним, після оспорюваного, правочином.

Викладені обставини стали підставою звернення до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.07.2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.04.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б., реєстровий номер 388. Витребувано у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 152,3 кв. м., житловою площею 91,9 кв. м. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 3265,31 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Жуков Тимур Вікторович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, ОСОБА_3 в судове засідання, призначене на 06.06.2023 року на 15-00 год. не з`явився, про причини не явки не повідомив, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявив та заяву про відкладення судового засідання не подавав.

Представник апелянта-відповідача ОСОБА_1 адвокат Васильєва К.В. взявши участь у справі в режимі відеоконференцзв`язку не заперечувала проти розгляду апеляційної скарги по суті.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Дідик С.В. в судовому засіданні не заперечувала проти розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин відсутності відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні 06.06.2023 року о 15-00 г. судом апеляційної інстанції не встановлена, присутні представники інших сторін у справі проти розгляду справи в апеляційному порядку не заперечували, та наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи через неявку відповідача ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з доведеності обставин відсутності волевиявлення позивача спрямованого на відчуження належного йому нерухомого майна та вибуття квартири з володіння позивача не з його волі іншим шляхом.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН в Україні НОМЕР_2 ), є громадянином Держави Ізраїль та Королівства Бельгія;

- ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 31.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В., зареєстрований в реєстрі за № 559, набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- 10.04.2018 року було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. та зареєстрований в реєстрі за №388, за яким належна ОСОБА_2 квартира невстановленою особою була відчужена ОСОБА_3 . Договір купівлі-продажу вчинено на підставі посвідки на постійне проживання ОСОБА_2 на території України НОМЕР_4 виданої 22.06.2016 року органом 5104, а також довідки б/н про підтвердження статусу податкового резидента України від 02.04.2018 року на ім`я ОСОБА_2 ;

- 25.04.2018 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М, та зареєстрований в реєстрі за № 151, відчужив квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , який на час розгляду справи є власником даної квартири;

- 14.01.2019 року адвокатом Дідик С.В. до Малиновського відділу поліції в м. Одесі в інтересах ОСОБА_2 подано заяву про вчинення кримінального правопорушення щодо його власності - квартири АДРЕСА_1 , яка невстановленою особою на підставі підроблених документів була відчужена від імені ОСОБА_2 іншій особі;

- на час розгляду справи фактичним власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу;

- згідно з відповіддю Головного управління ДМС України в Одеській області від 06.06.2018 року № 5/3-9227 вбачається, що посвідка на постійне проживання на території України НОМЕР_4 ОСОБА_2 не видавалась, а була видана іншій особі, а орган 5104, яким була видана посвідка, згідно Постанови КМУ від 28.03.2012 року № 251 «Про затвердження порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків», в переліку регіональних кодів - відсутній. Фотокартка в даній посвідці не відповідає особі

ОСОБА_4 ;

- згідно з відповіддю Головного управління ДПС в Одеській області № 2928/Д/15-32-51-10-10 від 23.10.2019 року Державна податкова інспекція у Малиновському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області (найменування на той час) довідку про підтвердження статусу податкового резидента України від 02.04.2018 року № б/н ОСОБА_2 , яка використовувалась при укладення договору - купівлі продажу від 10.04.2018 року, не видавала.

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать Закону.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.04.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , витребування квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та визнання за позивачем права власності, позивач стверджував, що на час, яким датований укладений від його імені договір купівлі-продажу належної йому квартири - 10.04.2018 року, він був фізично відсутній в Україні, оскільки будучи громадянином Ізраїлю та Королівства Бельгії відвідує Україну періодично і приїхав в Україну 27.04.2018 року у зв`язку з тим, що знайомі з м. Одеси йому зателефонували та повідомили, що в його квартирі знаходяться невідомі особи.

За правилами статей 317, 319, 658 ЦК України виключно власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі реалізує право його продажу.

Продавцем майна за договором купівлі-продажу згідно зі статтею 658 ЦК України має бути лише власник або належним чином уповноважений на укладення такого договору представник.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

З урахуванням приписів статті 202 ЦК України правочином є поєднання внутрішньої волі та волевиявлення сторін і воля учасників правочину полягає в їх обопільній, добровільній, усвідомленій згоді спільно досягти певної законної мети (набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки) шляхом прийняття на себе певних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Підставою для визнання недійсним договору за частиною першою статті 215 ЦК України може бути встановлений судом дефект такого елемента правочину, як воля його учасника (учасників) - відсутність волі на укладення правочину або невідповідність волі та волевиявлення учасника (учасників) в момент вчинення правочину.

Виключне право на укладення договору купівлі-продажу майна належить лише власнику цього майна або уповноваженій ним у встановленому законом порядку особі.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

У справі, яка переглядається, установлено, що договір купівлі-продажу належної позивачу квартири вчинявся невідомою особою з використанням документів на ім`я позивача - посвідки на постійне проживання на території України НОМЕР_4 та довідки про підтвердження статусу податкового резидента України від 02.04.2018 року, які позивачу не видавалися, а сам позивач на час посвідчення договору не знаходився на території України.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, представником ОСОБА_1 на стадії апеляційного перегляду, заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи на предмет належності підпису ОСОБА_2 у графі «продавець» у договорі купівлі-продажу від 10.04.2018 року квартири АДРЕСА_1 .

У постановах від 11 вересня 2020 року у справі № 608/687/19 (провадження № 61-19459св19) та від 05 жовтня 2020 року у справі № 607/2905/18 (провадження № 61-249св20) Верховний Суд зазначив, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції справа перебувала на розгляді з травня 2017 року до 30.07.2020 року за виключенням строку перебування в апеляційному суді у зв`язку з поданням апеляційної скарги на ухвалу про відкриття провадження у справі з 21.08.2018 року до 20.09.2018 року та з 29.11.2018 року до 09.01.2019 року, тобто більше 2- років.

ОСОБА_1 в особі своїх представників, в тому числі адвокатів, був обізнаний про розгляд даної справи та приймав участь у її розгляді починаючи принаймні з березня 2019 року і не був позбавлений можливості заявити відповідне клопотання на спростування тих доказів, які були зібрані районним судом за клопотаннями представника позивача ОСОБА_2 адвоката Дідик С.В.

Апеляційний суд сприяючи реалізації сторонами своїх прав в частині доказування створив необхідні умови для подання сторонами нових доказів за умови доведення поважних причин неможливості їх подання до районного суду.

Проте, заявивши відповідне клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи на предмет належності підпису ОСОБА_2 у графі «продавець» у договорі купівлі-продажу від 10.04.2018 року квартири АДРЕСА_1 , представник апелянта ОСОБА_1 , не навела обставин, які перешкоджали заявнику даного клопотання заявити таке клопотання під час розгляду справи в суді першої інстанції та не довела ці обставини належними і допустимими доказами.

При таких обставинах, апеляційний суд позбавлений можливості збирати, витребувати та приймати нові докази на стадії апеляційного перегляду судового рішення, внаслідок чого клопотання представника ОСОБА_1 ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.06.2023 року залишено без задоволення.

Оскільки з встановлених у справі обставин та визнаних сторонами подій вбачається, що:

- договір купівлі-продажу належної позивачу квартири 10.04.2018 року вчинявся невідомою особою з використанням документів на ім`я позивача - посвідки на постійне проживання на території України НОМЕР_4 та довідки про підтвердження статусу податкового резидента України від 02.04.2018 року, які ОСОБА_2 не видавалися,

- ОСОБА_2 на час посвідчення договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. 10.04.2018 року не знаходився на території України,

- у лютому 2020 року Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату України анульовано свідоцтво про право зайняття нотаріальною діяльністю приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б., який є фігурантом кількох кримінальних проваджень, пов`язаних з його професійною діяльністю,

колегія суддів погоджується з висновком районного суду про доведену відсутність волевиявлення позивача спрямованого на відчуження належного йому нерухомого майна та вибуття квартири з володіння позивача не з його волі іншим шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16 (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що: «у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), яка ухвалена після подання касаційної скарги у справі, що переглядається, Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від указаного висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), та зазначила, що: «порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняттям та використанням іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав). Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується. […] Суд апеляційної інстанції, врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц, зробив обґрунтований висновок про відмову в позові ОСОБА_2 з підстав обрання позивачкою неефективного (неналежного) способу захисту, роз`яснивши, що відмова в задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє її права заявити позов про усунення перешкод у використанні спірного нежитлового приміщення».

Установивши, що договір купівлі-продажу належної позивачу квартири вчинявся невідомою особою з використанням документів на ім`я позивача, які в дійсності позивачу не видавалися, а сам позивач на час посвідчення договору не знаходився на території України, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки спірним правовідносинам, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки у справі, яка переглядається, зазначена позовна вимога є неналежним способом захисту прав та інтересів, так як захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном, з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

За встановлених судом обставин справи у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним необхідно відмовити у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту.

Що стосується оскаржуваного рішення в частині задоволення вимог про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, то колегія суддів виходить з такого.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України право власника на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).

Установивши, що спірна квартира вибула з володіння власника ОСОБА_2 поза його волею на підставі договору купівлі-продажу, який вчинявся невідомою особою з використанням документів на ім`я позивача, які в дійсності позивачу не видавалися, а сам позивач на час посвідчення договору не знаходився на території України, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу про витребування у ОСОБА_1 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про позбавлення ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, що буде мати ознаки непропорційного втручання держави у право власності особи (стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), оскільки він набув право власності на підставі оплатного договору купівлі - продажу та є добросовісним набувачем колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, провадження № 14-235цс18), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна, тривалість володіння продавця майном, статус громадянства продавця тощо.

Колегія суддів вважає, що у цьому конкретному випадку за обставин справи, яка переглядається, витребування майна є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, а тому не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Разом із цим, відповідач ОСОБА_1 не позбавлений можливості на захист його прав відповідно до статей 22, 390, 661 ЦК України.

Вказане відповідає висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, провадження № 14-235цс18 та від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376цс18.

Тому рішення суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованим і правильним, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

В частині задоволення судом вимог про визнання за позивачем права власності на квартиру колегія суддів виходить з наступного.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна.

Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (недоцільними до застосування) та зайвими.

До подібних висновків саме про витребування майна за позовом спадкоємця дійшов Верховний Суд у постанові від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18, провадження № 61-8286св21, в якій, зокрема, зазначено, що ефективним способом захисту спадкоємця, що прийняв спадщину, є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірне майно.

Таким чином, у спірних правовідносинах задоволення віндикаційного позову є належним та ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_2 , як власника спірного майна, яке вибуло з його власності поза його волею, тому задоволення вимоги про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру є зайвим.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Крім цього, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, провадження № 14-212цс21).

Враховуючи наведене, судове рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання за позивачем права власності на спірну квартиру підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення суду (витребування майна з чужого незаконного володіння) слід залишити без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Жукова Тимура Вікторовича - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2020 року в частині вимог ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в частині вимог про визнання договору недійсним, визнання права власності - залишити без задоволення.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 12.06.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк