ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року

м. Черкаси

справа № 697/1277/22 провадження № 22-ц/821/1290/23 категорія 301030300

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.

суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

секретар: Ярошенко Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача - адвокат Хорошун Оксана Володимирівна

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

представники відповідачів - адвокат Бовшик Микола Юрійович, адвокат Дубинський Віктор Михайлович

третя особа: Державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Черкаської області Шатило Любов Адамівна

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хорошун Оксани Володимирівни на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Канівська державна нотаріальна контора Черкаської області про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

23 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Канівська державна нотаріальна контора Черкаської області про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05 червня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 05 червня 2014 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Каневу реєстраційної служби Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка « ОСОБА_8 », прізвище дружини « ОСОБА_8 ».

Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_9 .

За період шлюбу за спільні кошти придбано рухоме та нерухоме майно, зокрема:

автомобіль Dacia Logan д.н.з. НОМЕР_1 , дата реєстрації 24 червня 2017 року,

автомобіль Renault Logan д.н.з. НОМЕР_2 , дата реєстрації 03 листопада 2017 року,

автомобіль Renault Logan д.н.з. НОМЕР_3 , дата реєстрації 21 грудня 2017 року,

автомобіль Renault Logan д.н.з. НОМЕР_4 , дата реєстрації 24 липня 2018 року,

автомобіль Renault Logan д.н.з. НОМЕР_5 , дата реєстрації 19 вересня 2019 року,

автомобіль Honda CR-V д.н.з. НОМЕР_6 , дата реєстрації 20 серпня 2020 року.

Також було придбано земельну ділянку кадастровий номер :01:001:1054 площею 0.1 га для індивідуального садівництва на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року.

09 лютого 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено шлюбний договір, яким врегульовано майнові права та обов`язки подружжя як за час перебування у шлюбі, так і на випадок розірвання шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Отже, припинення шлюбу відбулось у зв`язку із смертю одного з подружжя.

Так як шлюбний договір був укладений на випадок розлучення (розірвання шлюбу), а припинення шлюбу відбулось у зв`язку із смертю одного з подружжя, а не у зв`язку з розірванням шлюбу, то неможливе застосування п. 2.2. та п. 2.3. шлюбного договору.

Тому, майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя і до цього майна не можуть бути застосовані умови шлюбного договору, який припинив свої дію одночасно з припиненням шлюбу, та ОСОБА_1 (позивач) має право на виділення їй 1/2 частини цього майна.

В зв`язку з вищевикладеними обставинами ОСОБА_1 просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 транспортні засоби:

автомобіль Dacia Logan д.н.з. НОМЕР_1 , дата реєстрації 24 червня 2017 року,

автомобіль Renault Logan д.н.з. НОМЕР_2 , дата реєстрації 03 листопада 2017 року,

автомобіль Renault Logan д.н.з. НОМЕР_3 , дата реєстрації 21 грудня 2017 року,

автомобіль Renault Logan д.н.з. НОМЕР_4 , дата реєстрації 24 липня 2018 року,

автомобіль Renault Logan д.н.з. НОМЕР_5 , дата реєстрації 19 вересня 2019 року,

автомобіль Honda CR-V д.н.з. НОМЕР_6 , дата реєстрації 20 серпня 2020 року;

земельну ділянку кадастровий номер :01:001:1054 площею 0.1 га для індивідуального садівництва, розташовану в адміністративних межах Бобрицької сільської ради Литвинецький масив.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на одну другу частину вищевказаних транспортних засобів та земельної ділянки.

Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03 травня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи було встановлено, що правовий статус майна, набутого за час шлюбу, визначається умовами шлюбного договору від 09 лютого 2018 року.

Суд дійшов висновку, що відповідно майно, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя не може бути спільною сумісною власністю подружжя, оскільки його правовий статус визначений умовами шлюбного договору і правовий статус майна не змінюється припиненням шлюбного договору, який припинився з моменту припинення шлюбу внаслідок смерті одного з подружжя, та зазначене у позовній заяві майно належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , оскільки воно за ним зареєстроване (автомобілі), ним придбане (земельна ділянка) і його правовий статус не змінюється.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі просив суд скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03 травня 2023 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Також, стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу в розмірі 32 962 грн.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду скарги, суд першої інстанції не врахував, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не відбулося розлучення чи розірвання шлюбу, а відбулося припинення шлюбу в зв`язку зі смертю одного з подружжя. Зі змісту шлюбного договору вбачається, що він був укладений на випадок розлучення, а припинення шлюбу в даному випадку не залежало від волі та бажання подружжя або одного з них.

Отже, у випадку подружжя ОСОБА_8 волевиявлення на припинення шлюбних відносин не відбулося, тому підстава для визначення правового статусу майна як особиста приватна власність не була обумовлена шлюбним договором, що в свою чергу дає підстави вважати, що дане майно є спільною сумісною власністю.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування, оскільки судом під час його ухвалення було порушено норми як матеріального так і процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що надійшов від відповідачів зазначено, що доводи апеляційної скарги є необґрунтовані та не дають підстав для її задоволення та зміни чи скасування судового рішення.

Суд першої інстанції врахував, що 09 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено шлюбний договір.

В судовому порядку умови договору, його чинність, дійсність не оскаржувалися. Зміни до договору сторонами не вносилися.

Наявність чи відсутність волевиявлення позивача після смерті ОСОБА_6 не припиняє зобов`язань погоджених сторонами під час укладення шлюбного договору та не спростовує правову природу майна, набутого до, під час шлюбу та на момент смерті.

Тому, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є правильним і таке рішення суду зміні чи скасуванню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоовлення.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 від 05 червня 2014 року (а.с. 10 Т.1).

Від шлюбу у сім`ї ОСОБА_8 народилася дочка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 від 08 серпня 2014 року (а.с. 11 Т.1).

09 лютого 2028 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 уклали шлюбний договір, який було посвідчено державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А., зареєстровано в реєстрі за № 341 (а.с. 76-78 Т.1).

Відповідно до п. 1.1 шлюбного договору сторони договору обирають майновий режим, при якому кожен із подружжя володіє своїм особистим майном.

Згідно п. 2.1 шлюбного договору майно, набуте кожним з подружжя до укладення шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з подружжя.

П. 2.3 шлюбного договору визначено, що майно, придбане кожним з подружжя за час шлюбу, належатиме як за час шлюбу, так і у випадку його розірвання на праві особистої приватної власності тому, ким це майно буде придбане або на кого воно буде зареєстроване чи оформлене.

Відповідно до п. 3.5 шлюбного договору встановлено, що майно що належить кожному з подружжя на праві особистої приватної власності, може бути визнане спільною сумісною власністю подружжя на тій підставі, що за час шлюбу воно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок трудових чи грошових затрат подружжя.

Згідно п. 6.5 шлюбного договору передбачено, що шлюбний договір припиняється з моменту припинення шлюбу за винятком положень, які регулюють відносини після припинення шлюбу.

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_9 від 11 жовтня 2021 року (а.с. 12 Т.1). Після смерті ОСОБА_6 зведено спадкову справу № 457-2021.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2020 року, який посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А., зареєстровано в реєстрі № 805, ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_6 купив земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: Черкаська області, Канівський район, Литвинецька сільська рада, кадастровий номер 0:01:001:1054, цільове призначення: для індивідуального садівництва (а.с. 87 Т.1).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 червня 2020 року, земельна ділянка кадастровий номер 0:01:001:1054, площею 0,1 га, для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Черкаська обл., Канівський район, с/рада Литвинецька зареєстрована за ОСОБА_6 на праві приватної власності (а.с. 112 Т.1).

Згідно довідки Територіального сервісного центру МВС 7145 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області від 02 листопада 2022 року, автомобілі Renault Logan д.н.з. НОМЕР_5 , дата реєстрації 19 вересня 2019 року, Renault Logan д.н.з. НОМЕР_4 , дата реєстрації 24 липня 2018 року, Renault Logan д.н.з. НОМЕР_10 , дата реєстрації 21 грудня 2017 року, Renault Logan д.н.з. НОМЕР_2 , дата реєстрації 03 листопада 2017 року, Dacia Logan д.н.з. НОМЕР_1 , дата реєстрації 24 червня 2017 року, Honda CR-V д.н.з. НОМЕР_6 , дата реєстрації 20 серпня 2020 року зареєстровані за ОСОБА_6 (а.с. 135 Т.1).

Крім того, згідно вищевказаної довідки вбачається, що за ОСОБА_6 зареєстровано автомобіль ВАЗ 2110 д.н.з. НОМЕР_11 дата реєстрації 12 березня 2011 року, до офіційного оформлення шлюбу з ОСОБА_1 .

Розглядаючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість та недоведеність позовних вимог та відмовив в задоволенні позову.

Своє рішення суд мотивував тим, що правовий статус майна, набутого за час шлюбу, визначається умовами шлюбного договору від 09 лютого 2018 року. Оскільки рухоме та нерухоме майно (земельна ділянка) зареєстроване на ОСОБА_6 , тому згідно умов шлюбного договору воно є особистою приватною власністю ОСОБА_6 і не може бути визнане спільним сумісним майном подружжя.

Перевіряючи мотиви рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить

Дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У статті 64 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 СК України, сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що правовий режим майна, який передбачений ч. 2 ст. 97 СК України, а саме, майно, придбане кожним з подружжя за час шлюбу, належатиме як за час шлюбу так і у випадку його розірвання на праві особистої приватної власності тому, ким це майно буде придбане або на кого буде зареєстроване чи оформлене - погоджено ОСОБА_6 та ОСОБА_1 у п. 1.1., 2.3. шлюбного договору від 19 лютого 2018 року.

Суд зазначив, що норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати в шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. У даному шлюбному договорі ОСОБА_6 та ОСОБА_1 визначили правовий режим майна не лише, яке буде набуватись кожним з ним з дня укладення шлюбного договору, а й у тому числі визначили правовий режим майна, набутого за час шлюбу, тобто й майна набутого від дня реєстрації шлюбу до дня укладення шлюбного договору, що слідує з п.2.3. шлюбного договору.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції враховує, що якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (стаття 8 СК України).

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (частина друга статті 7 СК України).

Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу законів та моральним засадам суспільства (частина перша статті 9 СК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації (частини перша, четверта, п`ята статті 93 СК України).

Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них (частина друга статті 97 СК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин;

У статті 103 СК України законодавець частково урегулював оспорюваність шлюбного договору. З урахуванням того, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин, то до недійсності шлюбного договору (його частини) підлягають застосуванню норми § 2 «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» глави 16 ЦК України.

Під змістом шлюбного договору розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Під вимогами, яким не повинен суперечити шлюбний договір (його частина), мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

У Статті 60 СК України закріплено принцип спільності майна подружжя. Сторони шлюбного договору мають можливість домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України. Тобто, сторони шлюбного договору можуть домовитися, що: майно, набуте за час шлюбу, але після укладення шлюбного договору, буде набуватися сторонами на праві спільної часткової власності; режим спільності майна (статті 60 СК України) може бути змінений за домовленістю сторін на режим роздільності. Сторони можуть включити до шлюбного договору умову, що повністю виключає можливість виникнення в майбутньому спільного подружнього майна. При цьому майно, набуте за час шлюбу, належатиме кожному з подружжя на праві приватної власності (роздільне майно).

Однак, згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року в справі № 6-230цс14 зазначено, що: «стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:

1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;

2) заборона випливає із змісту акта законодавства;

3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя

є шлюбний договір.

У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов`язки.

У частинах четвертій, п`ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України.

У справі, яка переглядається, суд дійшов висновку про недоведеність цієї обставини.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними до шлюбу, висновок суду про відповідність шлюбного договору вимогам статей 64, 74, 93, 97 СК України, статей 203, 215 ЦК України є правильним.

Встановивши, що правовідносини сторін та правовий режим спірного майна урегульовано шлюбним договором, суд обґрунтовано застосував до цих правовідносин норми шлюбного договору, а не загальні норми СК України.

У постанові Верховного суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року в справі № 755/19197/18 (провадження № 61-18343св19) зазначено, що: «норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом у відповідності до норм цивільного процесуального законодавства.

При цьому, оскільки шлюбний договір є видом цивільного договору, то на нього також розповсюджуються положення статті 13 ЦК України щодо добросовісності поведінки, зловживання правом, дотримання моральних засад суспільства тощо.

Таким чином, передання ОСОБА_6 у власність рухомого та нерухомого майна поставило позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що суперечить нормам матеріального права та є підставою для визнання недійсними відповідних положень шлюбного договору».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року в справі № 201/4255/16-ц (провадження № 61-9533св19) вказано, що: норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу. Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Окрім загальних вимог щодо дійсності правочинів, встановлених ЦК України, частини четверта та п`ята статті 93 СК України встановлюють спеціальні обмеження, щодо можливих умов шлюбного договору.

Верховний Суд виходить з того, що аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя.

У справі, що переглядається, встановивши, що за умовами спірного шлюбного договору усе нерухоме та рухоме майно (земельна ділянка та транспортні засоби придбані у шлюбі, підлягають державній реєстрації, належить відповідачу. Суд першої інстанції не врахував, що спірними умовами вказаного правочину позивач поставлена у надзвичайно невигідне становище порівняно з відповідачем та положеннями закону.

Повне та беззастережне скасування у певних відносинах презумпції спільності майна, набутого подружжям під час шлюбу, є можливим виключно за умови, якщо це не призводитиме до виникнення ситуації, коли одному із подружжя передбачається передання в особисту власність фактично усього майна, набутого ними спільно за час шлюбу.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що шлюбний договір може містити особливі умови про розподіл спільного майна певним чином, відмінним від визначеного законодавством, а не запроваджувати дискримінаційну умову про безумовну передачу усього майна одному із подружжя.

При цьому, сторонами у справі не заперечується та обставина, що шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 припинився внаслідок смерті одного з подружжя, а саме ОСОБА_6 .

Поняття «припинення шлюбу» є родовим і поєднує дві самостійні підстави, кожна з яких передбачає окрему життєву ситуацію - смерть одного з подружжя або розірвання шлюбу за життя дружини та чоловіка.

Кожен вид припинення шлюбу має певні особливості.

Смерть одного з подружжя об`єктивно припиняє існування шлюбу як сімейного союзу дружини та чоловіка і в такому випадку шлюб припиняється незалежно від волі та бажання подружжя або одного з них.

Згідно розділу 2 шлюбного договору «Особливості правового режиму окремих видів майна» визначено правовий режим у випадку розірвання шлюбу, що є відмінним від поняття припинення та має свої особливості, які базують на внутрішньому волевиявленню сторін шлюбу.

Під час розгляду справи, вищевказані обставини не були враховані судом першої інстанції, відтак, районний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

По-перше, судом не було враховано, що в порушення вимог частин четвертої, п`ятої статті 93 СК України, де містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору, а саме за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації все рухоме та нерухоме майно (що підлягало державній реєстрації та було зареєстровано за ОСОБА_6 поставило позивача в край невигідне матеріальне становище). Крім того, районним судом не враховано, що на шлюбний договір розповсюджуються положення статті 13 ЦК України щодо добросовісності поведінки, зловживання правом, дотримання моральних засад суспільства тощо.

По-друге, шлюбний договір регулював особливості правового режиму майна на випадок розлучення (розірвання) шлюбу за внутрішнім волевиявленням сторін, а не його припинення внаслідок смерті одного з подружжя.

Аналізуючи наявні матеріали справи, суд апеляційної інстанції, враховуючи довідку Територіального сервісного центру МВС 7145 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області від 02 листопада 2022 року дійшов висновку, що автомобілі Renault Logan д.н.з. НОМЕР_5 , дата реєстрації 19 вересня 2019 року, Renault Logan д.н.з. НОМЕР_4 , дата реєстрації 24 липня 2018 року, Renault Logan д.н.з. НОМЕР_10 , дата реєстрації 21 грудня 2017 року, Renault Logan д.н.з. НОМЕР_2 , дата реєстрації 03 листопада 2017 року, Dacia Logan д.н.з. НОМЕР_1 , дата реєстрації 24 червня 2017 року, Honda CR-V д.н.з. НОМЕР_6 , дата реєстрації 20 серпня 2020 року придбані за час перебування ОСОБА_8 шлюбі, тому на них розповсюджується положення статті 60 СК України.

Автомобіль ВАЗ 2110 д.н.з. НОМЕР_11 , дата реєстрації 12 березня 2011 року зареєстрований за ОСОБА_6 до офіційного оформлення шлюбу з ОСОБА_1 і не входить до предмету позовних вимог позивачки.

Земельна ділянка кадастровий номер 0:01:001:1054, площею 0,1 га, для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Черкаська обл., Канівський район, с/рада Литвинецька згідно договору купівлі-продажу (а.с. 87-88 Т.1) також придбана за час перебування ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_6 16 червня 2020 року.

З вищевказаного договору (п. 18) вбачається, що дружина покупця ( ОСОБА_1 ) надала свою згоду на купівлю земельної ділянки і укладання договору купівлі-продажу її чоловіком ОСОБА_6 .

Відтак, нерухоме майно (земельна ділянка) також являється спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 .

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві сумісної власності та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю чи шлюбним договором.

Оскільки під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції було встановлено ту обставину, що умовами шлюбного договору позивача поставлено у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що суперечить положенням ЦК України щодо укладення договорів (в тому числі й шлюбних, як різновиду цивільного договору), тому на все майно, що придбано за час шлюбу сім`ї ОСОБА_8 розповсюджуються загальні положення СК України щодо визначення майна спільним сумісним майном та його поділу.

Відтак, позовні вимоги в частині визнання спільним сумісним майном подружжя та визнання за позивачем права власності на одну другу частину автомобілів Renault Logan д.н.з. НОМЕР_5 , дата реєстрації 19 вересня 2019 року, Renault Logan д.н.з. НОМЕР_4 , дата реєстрації 24 липня 2018 року, Renault Logan д.н.з. НОМЕР_10 , дата реєстрації 21 грудня 2017 року, Renault Logan д.н.з. НОМЕР_2 , дата реєстрації 03 листопада 2017 року, Dacia Logan д.н.з. НОМЕР_1 , дата реєстрації 24 червня 2017 року, Honda CR-V д.н.з. НОМЕР_6 , дата реєстрації 20 серпня 2020 року та земельної ділянки кадастровий номер :01:001:1054 площею 0.1 га для індивідуального садівництва, розташовану в адміністративних межах Бобрицької сільської ради Литвинецький масив є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Тому, у вищевказаній частині апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду до скасування із прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Разом з тим, в апеляційній скарзі заявлено вимогу стягнення із відповідачів на користь ОСОБА_1 судових витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Вартість послуг адвоката за надані послуги згідно Акту прийому-передачі наданої правової допомоги становить 32 962 грн.

У вказаному Акті сторони підтвердили надання правової допомоги належним чином та відсутність будь-яких взаємних претензій з приводу її надання. Вказано, що кошти за надання правової допомоги сплачені готівкою.

Згідно висновку Верховного Суду від 16 квітня 2020 року, зробленого за наслідками розгляду справи № 727/4597/19 зазначено, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. В свою чергу Закон України № 5076 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Крім того законодавством не визначено порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом, тобто аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене, та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд прийшов до висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Оскільки в Акті прийому-передачі виконаних робіт зазначено, що кошти за надання правничої допомоги сплачені готівкою, суд апеляційної інстанції враховуючи вищенаведені доводи вважає, що вказана обставина є належним підтвердженням сплачених коштів за виконану роботу адвокатом, тому вважає, що вимога про відшкодування витрат за надану професійну правничу допомогу в розмірі 32 962 грн. підлягає до задоволення.

Крім того, оскільки апеляційна скарга підлягає до задоволення, тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснити розподіл судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи у відповідності до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України.

Згідно квитанції № 0.0..1 (а.с. 1 Т.1) ОСОБА_1 сплатила під час подачі позовної заяви 1 984 грн. 80 коп.

Під час подачі апеляційної скарги нею сплачено 2 978 грн. судового збору (а.с. 14 Т.2). Отже в сумі, за розгляд справи ОСОБА_1 сплачено 4 962 грн. 80 коп.

Матеріали справи не містять відомостей щодо звільнення відповідачів від сплати судового збору у передбачених Законом випадках. Таких даних не було встановлено і під час судового розгляду справи. За таких обставин, із відповідачів ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення судовий збір в рівних частках по 1 654 грн. 26 коп. з кожного.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати чи спростовувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є обґрунтованими і дають підстави для скасування рішення суду та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хорошун Оксани Володимирівни задовольнити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Канівська державна нотаріальна контора Черкаської області про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 :

автомобіль Dacia Logan д.н.з. НОМЕР_1 , дата реєстрації 24 червня 2017 року,

автомобіль Renault Logan д.н.з. НОМЕР_2 , дата реєстрації 03 листопада 2017 року,

автомобіль Renault Logan д.н.з. НОМЕР_3 , дата реєстрації 21 грудня 2017 року,

автомобіль Renault Logan д.н.з. НОМЕР_4 , дата реєстрації 24 липня 2018 року,

автомобіль Renault Logan д.н.з. НОМЕР_5 , дата реєстрації 19 вересня 2019 року,

автомобіль Honda CR-V д.н.з. НОМЕР_6 , дата реєстрації 20 серпня 2020 року,

земельну ділянку кадастровий номер :01:001:1054 площею 0.1 га для індивідуального садівництва, розташовану в адміністративних межах Бобрицької сільської ради Литвинецький масив.

Визнати за ОСОБА_1 право власності:

на одну другу частину автомобіля Dacia Logan д.н.з. НОМЕР_1 , дата реєстрації 24 червня 2017 року,

на одну другу частину автомобіля Renault Logan д.н.з. НОМЕР_2 , дата реєстрації 03 листопада 2017 року,

на одну другу частину автомобіля Renault Logan д.н.з. НОМЕР_3 , дата реєстрації 21 грудня 2017 року,

на одну другу частину автомобіля Renault Logan д.н.з. НОМЕР_4 , дата реєстрації 24 липня 2018 року,

на одну другу частину автомобіля Renault Logan д.н.з. НОМЕР_5 , дата реєстрації 19 вересня 2019 року,

на одну другу частину автомобіля Honda CR-V д.н.з. НОМЕР_6 , дата реєстрації 20 серпня 2020 року,

на одну другу частину земельної ділянки кадастровий номер :01:001:1054 площею 0.1 га для індивідуального садівництва, розташовану в адміністративних межах Бобрицької сільської ради Литвинецький масив.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 32 962 грн., в рівних частках по 10 987 грн. 33 коп. з кожного з них.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 962 грн. 80 коп., в рівних частках по 1 654 грн. 26 коп. з кожного з них.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 31 серпня 2023 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко