Постанова

Іменем України

22 березня 2023 року

м. Київ

справа № 522/7570/16-ц

провадження № 61-9465св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Віннер-Одеса», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Віннер-Одеса» (далі - ТОВ «Віннер-Одеса»), ОСОБА_2 про заміну сторони у договорі та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що у вересні 2006 року він прийняв рішення придбати в автосалоні ТОВ «Віннер-Одеса» на умовах договору комісії транспортний засіб - автомобіль JAGUAR, вартістю 36 188 євро.

Оскільки у нього не було одразу згаданої суми коштів, тому він звернувся до Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль», правонаступником якого є ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», за отриманням споживчого кредиту на покупку автомобіля. Проте, банк відмовив йому, пославшись на його вік - 66 років. У цій ситуації запропонувала свою допомогу невістка - ОСОБА_2

18 вересня 2006 року за усною домовленістю із ним та діючи у цілях набуття у власність ним транспортного засобу, відповідачка спочатку уклала договір комісії № 18/08 з ТОВ «Віннер-Одеса», згідно якого комісіонер за дорученням комітента на умовах повної передоплати вартості товару повинен був придбати, доставити та передати комітенту автомобіль JAGUAR, модель X-TYPE, рік випуску 2006, шасі НОМЕР_1 , вартістю 36 188 євро, що в еквіваленті Національного банку України на момент укладання договору становило 231 634,00 грн.

25 вересня 2006 року з метою виконання договору комісії його довірена особа - ОСОБА_2 замість нього уклала з АППБ «Аваль» кредитний договір № 014/0059/73/66215 на суму 231 634 грн для придбання автомобіля JAGUAR, модель X-TYPE.

Вказував, що його було залучено банком як поручителя невістки за договором поруки від 25 вересня 2006 року.

У подальшому 25 вересня 2006 року на підставі кредитного договору банк перерахував на рахунок ТОВ «Віннер-Одеса» кошти у сумі 231 634,36 грн у рахунок вартості автомобіля, згідно рахунку-фактури № СФ-0000150 від 18 вересня 2006 року.

26 вересня 2006 року договір комісії було виконано, про що складено акт приймання-передачі автомобіля.

Вказував, що з моменту придбання автомобіль залишився в його користуванні та саме він здійснює технічне обслуговування автомобіля. Протягом жовтня 2006 року - травня 2007 року він повністю перерахував на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_2 у ВАТ «Морський транспортний банк» отримані за споживчим договором кошти та відсотки. Виконання боргових зобов`язань по кредиту за автомобілем підтверджено довідкою Одеської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль».

Не зважаючи на це, всупереч домовленості, до цього часу ОСОБА_2 не переоформила транспортний засіб на його ім`я, хоча була зобов`язана це зробити за першою вимогою.

Зазначав, що ввечері 27 вересня 2015 року він залишив автомобіль біля свого будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, вранці наступного дня автомобіль зник. Після його звернення до Іллічівського міського відділу ГУМВС України в Одеській області він дізнався, що транспортний засіб фактично вилучила ОСОБА_2

ОСОБА_1 вказував, що зазначення в договорі комісії № 18/09 від 18 вересня 2006 року в якості комісіонера ОСОБА_2 не відповідає фактичним намірам сторін та порушує його права на придбаний автомобіль.

Враховуючи вищевикладене просив суд: замінити сторону - комітента у договорі комісії № 18/09 від 18 вересня 2006 року, який укладений між ТОВ «Віннер-Одеса» та ОСОБА_4 з метою придбання, доставки та передачі комітенту товару - автомобіля JAGUAR, модель X-TYPE, рік випуску 2006, шасі НОМЕР_1 , вартістю 36 188 євро - комітента ОСОБА_2 виключити та замінити на комітента ОСОБА_1 ;

визнати право власності ОСОБА_1 на транспортний засіб - автомобіль JAGUAR, модель X-TYPE, рік випуску 2006, шасі НОМЕР_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанції виходили із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У вересні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 березня 2023 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц, провадження № 61-2858св18, від 01 червня 2022 року у справі № 759/5556/16, провадження № 61-19885св21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, оскільки суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що відповідачем під час розгляду справи не доведено належним чином та не підтверджено належними доказами, що вона мала можливість сплачувати кредит у визначеному розмірі.

Зазначає, що відповідач на підтвердження сплати кредиту надала копію договору купівлі-продажу від 26 травня 2006 року про продаж від імені чоловіка квартири за 16 000 грн, проте суди залишили поза увагою, що сума кредиту є значно більшою та становила 231 634,36 грн.

При цьому інших доказів джерел доходу не надано.

Таким чином, вважає, що відповідач об`єктивно не могла придбати спірний автомобіль ні за власні кошти, ні за кредитні, хоча в платіжних документах остання вказана як платник.

Суди не врахувала, що його платоспроможність підтверджується наданими ним доказами, оскільки відразу на придбання автомобіля коштів у нього не було, тому йому запропонувала свою допомогу відповідач, а він протягом 2006-2007 років повністю погасив кредит.

Доводи особи, яка подала відзиви на касаційну скаргу

У січні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 від ОСОБА_2 , у якому вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Віннер-Одесса» було укладено договір комісії № 18/09 на придбання для власних потреб автомобіль марки JAGUAR, модель X-TYPE, рік випуску 2006, шасі НОМЕР_1 , за ціною 36 188 євро (т. 1, а. с. 14-15).

З метою придбання вказаного автомобіля ОСОБА_2 уклала з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», договір споживчого кредиту № 014/0059/73/66215 від 25 вересня 2006 року.

Поручителем за вказаним кредитним зобов`язанням ОСОБА_2 виступив позивач ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним договором поруки від 25 вересня 2006 року (т. 1, а. с. 19).

У подальшому, як вбачається із матеріалів справи, на користь ТОВ «Віннер-Одеса» від імені ОСОБА_2 було перераховано кошти на суму 231 634,36 грн (призначення платежу: автомобіль JAGUAR, модель X-TYPE, згідно рахунку-фактури № СФ-0000150 від 18 вересня 2006 року) та 26 вересня 2006 року між сторонами (ТОВ «Віннер-Одеса» та ОСОБА_2 ) було підписано акт прийому-передачі автомобіля до договору комісії № 18/09 від 18 вересня 2006 року.

Згідно листа Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 04 березня 2017 року (т. 1, а. с. 121) станом на 03 березня 2017 року власником автомобіля вказано ОСОБА_2 .

Спірним автомобілем ОСОБА_1 користувався з 2006 року по 27 вересня 2015 року та мав право керування, про що свідчить інформація у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , 2006 року випуску, власником якого є ОСОБА_2 .

З 27 вересня 2015 року позивач не користувався вказаним автомобілем і саме з цього часу ОСОБА_1 почав стверджувати, що автомобіль був угнаний відповідачкою.

Обставини користування позивачем спірним автомобілем та його ремонту відповідач не спростувала, проте підтвердила, що отримала нове свідоцтво про право власності на автомобіль замість втраченого за заявою 21 липня 2015 року, що підтверджується даними РСЦ в Одеській області від 13 березня 2017 року (а. с. 121-122, 143-150).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно з частиною третьою статті 1012 ЦК України істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента (стаття 1018 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Судами встановлено, що 18 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Віннер-Одесса» було укладено договір комісії № 18/09 на придбання для власних потреб автомобіль марки JAGUAR, модель X-TYPE, рік випуску 2006, шасі НОМЕР_1 , за ціною 36 188 євро.

У подальшому, як вбачається із матеріалів справи, на користь ТОВ «Віннер-Одеса» від імені ОСОБА_2 було перераховано кошти на суму 231 634,36 грн (призначення платежу: автомобіль JAGUAR, модель X-TYPE, згідно рахунку-фактури № СФ-0000150 від 18 вересня 2006 року) та 26 вересня 2006 року між сторонами (ТОВ «Віннер-Одеса» та ОСОБА_2 ) було підписано акт прийому-передачі автомобіля до договору комісії № 18/09 від 18 вересня 2006 року.

З довідки від 30 травня 2007 року, виданої Одеською обласною дирекцією «Райффайзен Банк Аваль», вбачається, що позичальник ОСОБА_2 у повному обсязі розрахувалась перед банком за автомобіль марки JAGUAR, модель X-TYPE, рік випуску 2006, шасі НОМЕР_1 .

З наведеного вбачається та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 від часу придбання спірного автомобіля та до пред`явлення позову ОСОБА_1 завжди була його власником. При цьому ОСОБА_1 мав право керування транспортним засобом.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказував, що спірний автомобіль було придбано саме ним, кошти на погашення кредиту також сплачувались ним, а за усною домовленістю між ним та відповідачем остання мала переоформити автомобіль на нього, проте не вчинила таких дій.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Разом із тим, позивач під час розгляду справи не надав будь-яких доказів того, що кошти на погашення кредиту було надано ним, як і не надано доказів того, що між ним та відповідачем була домовленість щодо переоформлення транспортного засобу на його ім`я.

При цьому під час розгляду справи ОСОБА_2 надано докази, які підтверджують погашення нею кредиту через касу банку.

Враховуючи те, що позивач під час розгляду справи не надав докази на підтвердження заявлених позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегією суддів також враховано, що позивач, користуючись автомобілем з 2006 року, протягом всього часу користування не порушував питання щодо передання йому відповідачем транспортного засобу, ніяким чином не оспорював право власності ОСОБА_5 на вказаний автомобіль.

Крім того, користування ОСОБА_1 автомобілем тривалий час не є доказом, який підтверджує викладені останнім обставини в позовній заяві.

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на недоведеність відповідачем платоспроможності щодо погашення кредиту, оскільки предметом доказування у справі, яка переглядається, є надання ОСОБА_1 коштів на придбання автомобіля (погашення кредиту), проте, як вказувалось вище, такі докази відсутні. При цьому судами надана оцінка тому, що чоловік відповідача на час укладення кредитного договору працював на посаді старшого помічника капітана та від його імені було здійснено продаж квартири.

З урахуванням викладеного, відхиляються доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів та ненадання відповідачем доказів можливості сплачувати кредит, оскільки керуючись статтями 76, 77, 78, 80 ЦПК України суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували надані відповідачем докази на підтвердження своїх заперечень щодо позовних вимог, які не спростовано позивачем.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахуванням судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц, провадження № 61-2858св18, від 01 червня 2022 року у справі № 759/5556/16, провадження № 61-19885св21, оскільки судові рішення у справі, яка переглядається, не суперечать висновкам, викладених у вказаних постановах.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович