ЄУ № 712/2428/23
Провадження № 2/712/1458/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року Соснівський районний суд м. Черкаси

у складі головуючого судді Стеценко О.С.,

за участю секретаря Руденко А.В.

представника відповідача Мусієнка М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовною заявою до відповідача, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово кредитний супермаркет» заборгованість за договором №1037089 про надання кредиту від 01 листопада 2016 року у сумі 635 458,21 грн., яка станом на 01.02.2023 складається з: заборгованості за кредитом 77095,07 грн., заборгованості по відсотках 131374,63 грн., заборгованості по комісії 233509 грн., заборгованості за штрафними санкціями 18200 грн., заборгованості по рахунку інфляції 138872,16 грн, заборгованості за 3% річних 364017,35 грн., та судовий збір у сумі 9 531,87 грн.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору від 01.11.2016, укладеного сторонами у справі.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 квітня 2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 04 травня 2023 року.

04 травня 2023 року підготовче судове засідання відкладено до 15 червня 2023 року у зв`язку з наданням відповідачу часу для підготовки відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.06.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Відповідач заявив клопотання про застосування до вимог позивача строку позовної давності.

У відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні вимог позивача, посилаючись на те, що умови кредитного договору щодо умов про нарахування комісії та відсотків за користування кредитом суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, позивачем нараховані відсотки за користування кредитом за межами строку кредитування. Зазначає, що позивач згідно п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист справ споживачів» не мав право нараховувати заборгованість більше ніж 50% тіла кредиту, а тому нарахування, вказані у позові, є несправедливими, неправомірними та такими, що не підлягають стягненню.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що умови договору відповідають чинному законодавству, позивач надав відповідачу усю необхідну інформацію, сторони узгодили усі істотні умови договору. Позивач вважає, що він не пропустив строк позовної давності, оскільки її перебіг розпочався з 15.10.2019, Законом України № 540 від 30.03.2020 строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК, продовжуються на строк дії такого карантину.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.11.2016 сторонами укладено договір № 1037089 про надання кредиту, за умовами якого кредитодавець (позивач) зобов`язується надати позичальнику (боржнику) грошові кошти в кредит у сумі 80 000 грн. для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника або іншого отримувача, зазначений у додатку № 2, який є невід`ємною частиною цього договору, а позичальник зобов`язується своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку 28% річних від суми заборгованості та виконувати інші зобов`язання згідно цього договору.

Відповідно до п. 1.3 договору дата остаточного повернення кредиту до 15.10.2019.

Пунктом 2.5 договору передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються кредитодавцем на залишок заборгованості та погашаються при надходженні коштів на рахунок кредитодавця. За обслуговування кредитної заборгованості позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту, зазначену у п. 1.1. цього договору. Встановлена договором комісійна винагорода сплачується позичальником щомісячно у вищевказаному розмірі в період, встановлений у додатку № 1 до цього договору, починаючи з 01.12.2016, а у разі повного дострокового повернення кредиту за фактичний період користування.

Згідно п. 2.6 договору сплата процентів, суми кредиту та інших платежів здійснюється позичальником щомісячно ануїтетними платежами у розмірі та у період, встановленими у додатку № 1 до цього договору з 01 по 15 число місяця наступного за звітним, починаючи з 01.11.2016, а також в день повернення заборгованості за кредитом у повній сумі.

Відповідно до п. 2.7 договору за надання кредиту позичальник сплачує комісію 3% від суми кредиту, встановленої у п. 1.1 даного договору. Зазначена комісія сплачується позичальником одноразово, у день видачі кредиту.

Умовами пункту 2.9 договору передбачено, що у випадку, якщо кредитодавцем застосована до позичальника неустойка, остання нараховується кредитодавцем з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування неустойки, до дати припинення цих обставин включно. Строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки три роки. Зазначене застереження згідно ст. 259 ЦК України є договором про збільшення позовної давності.

Відповідно до п. 3.2.4 договору кредитодавець має право вимагати від позичальника (незалежно від строку погашення кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або процентів за користування ним та/або суми неустойки, передбачених цим договором, у випадках коли, зокрема: позичальник затримує сплату частини кредиту та/або процентів що найменше на один календарний місяць; сума простроченої заборгованості перевищує 10% від суми кредиту; позичальник не сплатив більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту.

Пунктами 3.3.5, 3.3.7 договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути у повному обсязі кредит з нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями у терміни, визначені цим договором; у випадку прострочення зобов`язання по поверненню кредитодавцю суми боргу позичальник зобов`язаний відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення платежу.

Відповідно до п. 4.9 договору позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або інших платежів за договором сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 200 грн. за перший прострочений платіж та 500 грн, за кожний наступний прострочений поспіль платіж.

До позову наданий графік сплати відповідних платежів за договором.

Відповідно до розрахунку заборгованості внаслідок невиконання відповідачем умов договору станом на 01.02.2023 виникла заборгованість за Кредитним договором, яка складає 635 458, 21 грн., а саме: заборгованість за кредитом 77095,07 грн., заборгованість по відсотках 131374,63 грн., заборгованість по комісії 233509 грн., заборгованість за штрафними санкціями 18200 грн., заборгованість по рахунку інфляції 138872,16 грн, заборгованість за 3% річних 364017,35 грн.

Пунктом 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договір це домовленість двох або більше сторін, направлена на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст. 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Підписуючи кредитний договір, позичальник ОСОБА_1 погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені цим договором.

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України також встановлено свободу договору, з посиланням на статтю 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, а також сплати процентів, належних йому, якщо інше не передбачено договором.

Зазначена норма закону застосовується також до відносин за кредитним договором в силу вимог ст. 1054 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов`язання за Кредитним договором та не повертав кредитні кошти у визначені договором строки.

Відповідач просить до вимог позивача застосувати строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦПК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно із ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Наслідки спливу позовної давності передбачені статтею 267 ЦК України.

Так, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме:

1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та

2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).

Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме:

1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності;

2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»).

Позивачем надано графік погашення заборгованості, яким передбачено сплату кредитних коштів періодичними платежами (а.с. 21-22).

У пунктах 59 61 постанови ВП ВС від 28.03.2018 у справі № 444/951912 зазначено: «59. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

60. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

61. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16».

Позивач до суду із позовом звернувся 01.03.2023 згідно штемпелю на поштовому конверті, отже за межами позовних вимог, а тому у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за кредитом слід відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення штрафу, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 4.9 договору позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або інших платежів за договором сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 200 грн. за перший прострочений платіж та 500 грн. за кожний наступний прострочений поспіль платіж.

Згідно графіку погашення кредиту позичальник зобов`язувався погашати заборгованість щомісячними платежами, останній платіж 15.10.2019, отже у разі невнесення останнього платежу кредитор мав право нарахувати штраф у розмірі 500 грн. з 16.10.2019.

Нарахування штрафу можливо згідно умов договору у разі прострочення внесення чергового платежу.

Як зазначено вище, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦПК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як зазначено вище, з позовом позивач звернувся 01.03.2023.

Отже, за вимогами позивача про стягнення штрафу за період до 31.03.2019 слід відмовити у зв`язку з пропуском спецільного строку позовної давності.

Що стосується вимог про стягнення штрафу, нарахованого за період з 01.04.2019 по 30.10.2019, кредитор з позовом звернувся в період дії карантину.

Відповідно до п. 15 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Постановою КМУ від 11 березня 2020 р. № 211 встановлено карантин з 12 березня 2020 року. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Отже, з вимогами про стягнення штрафу за період з 01.04.2019 по 30.10.2019 кредитор з позовом звернувся в період дії карантину, а тому позичальник звільняється від сплати штрафу у період дії карантину.

За вимогами про стягнення штрафу, нарахованого за період з 01.11.2019 по 28.02.2020, слід відмовити, оскільки штраф нарахований вже за межами строку дії договору.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої (кредитора) певну дію або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 598 ті ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі ст. 599 ЦК України, такою умовою є виконання, проведене належним чином. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, що прямо встановлено ч. 4 ст. 631 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, це означає, що, по-перше, сторона відповідає лише за те порушення, яке існує впродовж дії Договору, а не протягом періоду, поки зобов`язання не припинено належним виконанням чи іншою передбаченою законом підставою.

По-друге, за подальший період після закінчення строку дії договору, якщо навіть зобов`язання було би все ще не припинено, і строк його виконання, при цьому, порушений, сторона відповідальності не несе.

Згідно з п.5.1 Договору строк дії договору встановлений сторонами до 15.10.2019, а отже у позивача з 16.10.2019 припинився обов`язок вносити черговий платіж за договором, а відповідно у кредитора право нараховувати штраф згідно умов п. 4.9 договору.

Що стосується вимог позивача про стягнення відсотків за користування кредитом, суд зазначає таке.

Строк дії кредиту встановлений до 15.10.2019.

Відсотки позивачем нараховані до 31.01.2023.

За вимогами про стягнення відсотків за користування кредиту, нараховані до 16.10.2019, сплинув строк позовної давності, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Що стосується відсотків нарахованих за межами строку дії договору, а саме з 16.10.2019, суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначила: «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України» (п.п 81-85, 91).

Враховуючи, що позивачем нараховані відсотки за користуванням кредиту за межами строку дії кредиту, то у задоволенні вимог позивача в частині нарахування відсотків за користування кредиту, починаючи з 16.10.2019 слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Щодо вимог позивача про стягнення відсотків за період з 01.04.2017 по 15.10.2019 суд зазначає, що позивач звернувся з порушенням строку позовної давності, а тому у їх задоволенні слід також відмовити.

Що стосується вимоги позивача про стягнення комісії, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про захист прав споживачів" послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до ч. 1,2,3,4 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У Постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним.

Як було встановлено судом, умовами кредитного договору (пункти 2.5, 2.7) встановлена сплата комісії 3% від суми кредиту одноразово в день видачі кредиту за надання кредиту та комісійна винагорода у розмірі 4% від суми кредиту щомісячно за обслуговування кредитної заборгованості. Проте, сторона позивача не вказує, які саме послуги за вказану комісію надаються (будуть надаватися) відповідачу ОСОБА_1 . Умови кредитного договору не містять жодних даних про такі послуги за комісією.

Пунктом 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Враховуючи викладене вище та те, що заявлена позивачем до стягнення з відповідача комісія не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі послуги не є послугою у визначенні вказаного Закону, тому позовні вимоги в частині стягнення комісії у розмірі задоволенню не підлягають, оскільки така вимога не має належного обґрунтування.

Також суд вважає, що розмір такої комісії, з огляду на обставини справи (зокрема розмір кредиту), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови договору про оплату комісії є несправедливими.

Крім того, комісія нарахована позивачем за межами строку дії договору, що є додатковою умовою для відмови у задоволенні позовних вимог.

За вказаних обставин, у задоволенні вимог про стягнення комісії слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нараховані за період до 01.03.2020, заявлені за межами строку позовної давності, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 15 березня 2022 № 2119-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб (тобто до 23 серпня 2022 року).

Указом Президента України від 12.08.2022 №73/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.22 № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-ІХ, продовжено строк воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 06.02.2023 № 58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, який був продовжений.

Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих з 24.02.2022, слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.

У решті вказаних вимог (за період з 02.03.2020 по 23.02.2022) слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю з огляду на таке.

Згідно наданого розрахунку вбачається, що до розрахункової величини, з якої нараховувались вказані нарахування, увійшли нараховані проценти за межами строку дії договору, сума нарахованих комісій, що свідчить про те, що позивач нарахував вказані нарахування на ті суми, на які не мав права нараховувати, а тому відповідно і заявляти до стягнення.

Встановити самостійно розрахункову величину згідно приписів статті 12, ч. 2 статті 264 ЦПК України суд позбавлений можливості.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин, у задоволенні цим вимог позивача слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю.

Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, беручи до уваги надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі в тридцяти денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 25.08.2023.

Суддя: О.С. Стеценко