ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/830/23Головуючий по 1 інстанції
Справа № 705/3957/21 Категорія: 301030500 Піньковський Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

За участі секретаря Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відео конференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Піньковського Р.В. у приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області 22.03.2023 року,у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні, -

в с т а н о в и в :

09.09.2021 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кецкало В.В. звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в обґрунтування, вказавши наступне.

З відповідачем у справі ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 17 липня 1994 року.

На час звернення до суду з даним позовом Уманським міськрайонним судом розглядається цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Оскільки на цей час між сторонами, як подружжям, склалися неприязні стосунки, а фактичні шлюбні відносини припинилися, позивач змушена ставити питання про поділ спільного майна подружжя у судовому порядку, оскільки відповідач заперечує її права на нього.

За час спільного проживання сторонами, як подружжям, було придбано наступне спільне майно: земельна ділянка площею 1,1238 га, розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, яка була придбана шляхом укладення договору купівлі-продажу від 22 травня 2017 року; земельна ділянка площею 1,3 га, розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, яка була придбана шляхом укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 липня 2017 року; житловий будинок АДРЕСА_1 , який був придбаний подружжям у 2016 році у ОСОБА_3 ; земельна ділянка, на якій розташований вказаний житловий будинок, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; автомобіль ВАЗ 21154, 2012 року випуску, який був придбаний подружжям у 2017 році за 4000,00 доларів США.

Титульним власником переліченого майна у правовстановлюючих документах вказаний лише відповідач ОСОБА_2 . Будь-якої іншої домовленості, крім рівності часток щодо прав на спільне майно, у сторін ніколи не існувало, а шлюбних договорів вони не укладали, тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України придбане під час шлюбу майно, є їх спільною сумісною власністю.

Позивач вважає, що у такому випадку, передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне.

ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким розділити між сторонами спільне майно подружжя та визнати за сторонами право власності кожного на 1/2 частини відповідного майна.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 березня 2023 року позов ОСОБА_1 - задоволено у повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , право власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки площею 1,1238 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:000:1290;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 1,3 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:000:1296;

- 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), кадастровий номер :01:000:0166;

- 1/2 частину транспортного засобу - автомобіля ВАЗ-21154, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN код: НОМЕР_3 , 2012 року випуску.

Визнано за ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_4 , право власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки площею 1,1238 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:000:1290;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 1,3 га, яка розташована в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:000:1296;

- 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), кадастровий номер :01:000:0166;

- 1/2 частину транспортного засобу - автомобіля ВАЗ-21154, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN код: НОМЕР_3 , 2012 року випуску.

Стягнуто з ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , судові витрати: 2745 (дві тисячі сімсот сорок п`ять) гривень 30 копійок сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу 13 500 (тринадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказується, що з 17.07.1994 року по 03.11.2021 року між ним та позивачем у справі був зареєстрований шлюб, у якому вони придбали дві земельні ділянки, розташовані в адміністративних межах Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, розміром 1,1238 га і 1,300 га та автомобіль ВАЗ-21154.

Що стосується житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований, то це є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , якою він користувався та володів до укладення шлюбу, що підтверджується випискою з погосподарської книги від 14.03.2016 року № 47, виданою виконавчим комітетом Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області, рішенням про затвердження проекту землеустрою № 5-4/VII Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області. На підставі вказаних документів за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку під ним.

Скаржник звертає увагу в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при ухвалені рішення помилково дійшов висновку, що так як майно було зареєстровано за ним під час шлюбу, то воно є спільною сумісною власністю подружжя, адже дата відповідної реєстрації не свідчить, що саме з цієї дати власник почав володіти цим майном (набув його у володіння). Внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчить про визнання державою наявності у власності відповідної особи даного майна. Іншими словами, факт набуття особою права власності на майно підтверджується іншими документами, наприклад, договорами купівлі-продажу, дарування, тощо. У даному випадку підтвердження права власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок та земельну ділянку є виписка з погосподарської книги та відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою, які не є тотожними документами договору купівлі-продажу, як це стверджує позивач та необґрунтовано підтримав суд першої інстанції, та не можуть бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і не підлягають поділу.

Скаржник ОСОБА_2 зазначає, що твердження позивача щодо купівлі у 2016 році спірного житлового будинку є неправомірним, так як до матеріалів справи не додано жодного підтвердження, а саме: ні договору купівлі-продажу, ні акту прийому-передачі майна, ні отримання продавцем коштів, тому спірний будинок та земельна ділянка під ним не можуть вважатися спільною сумісною власністю подружжя.

ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи не повинен був враховувати правову позицію, викладену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 654/4518/18, оскільки фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, не є тотожними.

В апеляційній скарзі звертається увага на те, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу є неспівмірними із врахуванням предмету спору, тривалості його розгляду, кількості проведених судових засідань, суду не було надано підтвердження сплати коштів, а саме: платіжного доручення банку, адже виписаний власноруч адвокатом Кецкалом В.В. касовий ордер не є безумовним доказом понесених витрат позивачем у справі.

Скаржник ОСОБА_2 просить врахувати, що середня ринкова вартість ціни на послуги з надання правової допомоги в подібних спорах складає 5000,00 грн. та те, що більша частина позову ним визнана, що в нього відсутній постійний заробіток та він фінансово може компенсувати позивачу суму витрат на правову допомогу у розмірі не більше 3500,00 грн.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, ОСОБА_2 просить частково скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя відносно житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,25 га, по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), кадастровий номер :01:000:0166 відмовити, а також зменшити стягнуті з нього витрати на правову допомогу до суми 3500,00 грн.

18 травня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Кецкала В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів відзиву вказується, що оскільки шлюбних договорів подружжя ОСОБА_2 не укладали, а доказів того, що майно набувалось за особисті кошти одного із подружжя матеріали справи не містять, то суд першої інстанції законно та обґрунтовано розділив спільне майно подружжя між сторонами в рівних частинах.

Доводи відповідача про те, що спірний будинок належить йому особисто та не підлягає поділу, повинні розцінюватись судом критично, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів того, що спірний житловий будинок та земельна ділянка належать одному із подружжя особисто.

Адвокат Кецкало В.В. звертає увагу на те, що доказів того, що згідно даних погосподарської книги до 2016-го року спірний будинок числився за відповідачем, матеріали справи не містять.

Вважає, що доводи апеляційної скарги висновків, які містяться в рішенні суду першої інстанції, не спростовують, на законність та обґрунтованість останнього не впливають, а свідчать лише про незгоду скаржника з його змістом.

Враховуючи наведене у відзиві, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кецкало В.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Кецкало В.В. також просить справу розгляну без участі сторони позивача.

Шляхом налагодження відео конференції, відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Дарморос К.О. прийняли участь у судовому засіданні за допомогою власних технічних засобів.

Приймаючи до уваги, що скаржник ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить частково скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя відносно житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,25 га, по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), кадастровий номер :01:000:0166 відмовити, а також зменшити стягнуті з нього витрати на правову допомогу до суми 3500,00 грн., тому колегія суддів апеляційного суду перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції саме в цій частині вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, приймаючи до уваги роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року про те, що під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Дарморос К.О., які підтримали вимоги апеляційної скарги, надавши пояснення в режимі відео конференції,вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги про поділ спільного майна в частині щодо спірного житлового будинку та земельної ділянки під ним, суд першої інстанції виходив з того, що

до суду не було надано належних та допустимих доказів того, що спірний житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,25 га виділена для обслуговування вказаного житлового будинку належать одному із подружжя особисто.

Суд першої інстанції не взяв до уваги докази, надані відповідачем на підтвердження протилежного, а саме: виписку з погосподарської книги від 14.03.2016 року за № 47 та витяг з рішення Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області від 05.03.2016 року за № 5-4/VІІ про затвердження проекту землеустрою, оскільки інформація, викладена у цих документах лише підтверджує те, що право власності на вказане майно було зареєстровано за відповідачем у 2016 році, тобто у період коли сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, та дійшов до висновку, що з урахуванням приписів сімейного та цивільного законодавства є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 17 липня 1994 року, актовий запис про шлюб № 14. Після реєстрації шлюбу позивач у справі змінила дівоче прізвище на прізвище чоловіка - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 , виданого повторно Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

Право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці кадастровий номер :01:000:0166, з призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,25 га зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 22.03.2016 року на підставі виписки із погосподарської книги, серія та номер: 47, виданий 14.03.2016 виконавчим комітетом Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області .

Право власності земельну ділянку кадастровий номер :01:000:0166, з призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 право зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 15.03.2016 року на підставі рішення Максимівської сільської ради Уманського району Черкаської області від 05.03.2016 року за № 5-4/VІІ про затвердження проекту землеустрою.

Вказане вище підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 28.07.2021 року за № 267881628.

Положеннями статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Встановлено, що право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці кадастровий номер :01:000:0166, з призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,25 га зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 22.03.2016 року, тобто під час шлюбу позивача та відповідача.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірний житловий будинок відповідач посилається на виписку з погосподарської книги від 14.03.2016 року за № 47, відповідно до якої ОСОБА_2 є власником спірного житлового будинку.

Колегія суддів апеляційного суду, надаючи оцінку зазначеному доказу вказує, що з відповідної виписки з погосподарської книги можливо встановити лише те, що дійсно, станом на 14.03.2016 року відповідач був власником спірного житлового будинку, разом з тим, відомості, які містяться у відповідній довідці не можуть свідчити про те, що відповідач був власником вказаного нерухомого майна до 17 липня 1994 року, тобто до укладення шлюбу між позивачем і відповідачем.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що до суду не було надано належних та допустимих доказів того, що спірний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належать одному із подружжя особисто.

Презумпція спільності права власності подружжя на спірний житловий будинок відповідачем ОСОБА_2 не спростована.

З огляду на вказане, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірного житлового будинку.

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі 199/2099/17.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, дійшов правильного висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.

Тому безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що за встановлених обставин позов підлягає до задоволення та за кожним із подружжя необхідно визнати право власності по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 , та як наслідок, земельної ділянки за вказаною адресою.

Поділ судом першої інстанції іншого спільного майна подружжя у оскаржуваному рішенні апеляційним судом не переглядається, оскільки не оскаржується сторонами.

Щодо вимоги відповідача про зменшення розміру стягнутих витрат на правову допомогу, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Згідно положень ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України визначено основні засади (принципи) цивільного судочинства, до яких належить зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою згідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19 за умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, витрати на правову допомогу у розмірі 13500,00 грн. підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 26.078.2021 року, актом виконаних робіт від 11.10.2021 року, розрахунком суми судових витрат та квитанцією про сплату 13500,00 грн. від 09.09.2021 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач посилався, що вважає витрати на правову допомогу завищеними, та що відсутні будь-які документи, які б підтвердили б розрахунок вартості послуг адвоката. У апеляційній скарзі відповідач також заперечував проти розміру стягнутої з нього суми витрат на правову допомогу.

Так, згідно акту виконаних робіт від 11.10.2021 року зазначено про виконання представником позивача наступних дії:

1) зустріч з адвокатом Кецкалом В.В., консультація, узгодження процесуальної позиції (2 години) вартістю 1000,00 грн.;

2) ознайомлення з наданим позивачем ОСОБА_1 матеріалами (2 години) - 1000,00 грн.;

4) підготовка та написання позовної заяви (4 години) - 2000,00 грн.;

5) підготовка та написання клопотання про витребування доказів (2 години) - 1000,00 грн.;

6) участь адвоката у судових засіданнях, представництво перед судом та ведення справи у суді - 5000,00 грн.

Приймаючи до уваги зазначене вище, керуючись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, враховуючи, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами загального позовного провадження з 09.09.2021 року по 22.03.2023 року, тобто півтора роки, апеляційний суд вважає, що відповідачем не доведено неспівмірності витрат.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що з врахуванням задоволення позовних вимог, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 13500,00 грн., та вважає, що така сума є обґрунтованою та співмірною з обсягом наданих послуг адвокатом при розгляді даної справи у суді першої інстанції.

З урахуванням зазначеного вище, недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що в процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження факти порушення прав скаржника, які підлягають судовому захисту, а тому заявлені вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення колегією суддів апеляційного суду.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є формальними, безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржником не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції в частині поділу спільного майна подружжя, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :01:000:0166, та в частині стягнення витрат на правову допомогу. Поділ судом першої інстанції іншого спільного майна подружжя у оскаржуваному рішенні апеляційним судом не переглядався.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з викладеного вище, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалене у справі рішення в частині поділу спільного майна подружжя відносно спірного житлового будинку та земельної ділянки під ним, а також в частині визначеного розміру стягнутих витрат на правову допомогу є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування у відповідній частині за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати слід залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу, оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, а тому судові витрати апеляційним судом не переглядалися.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 16.06.2023 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко