КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3484/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», -

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовувала тим, що вона є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» на підставі депозитного договору №SAMDNWFD800 від 14.12.2013 року.

Навесні 2014 року у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя рахунки позивачки було заблоковано і нарахування відсотків припинено.

З метою отримання належних коштів та нарахованих по них відсотках позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням повернути належні їй кошти та нараховані відсотки, але законні вимоги позивачки банком не були виконані.

Неможливість отримання позивачкою належних їй коштів вимусили позивачку звернутися до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року у справі

№757/18455/18-ц позовні вимоги було задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивачки за договором №SAMDNWFD800 від 14.12.2013 року 15 000 доларів США - сума вкладу; 5 176, 22 доларів США - не нараховані відсотки та 430, 27 доларів США - 3% річних.

Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Присуджені кошти були стягнуті ДВС в рамках ВП НОМЕР_1 та зараховані на рахунок ОСОБА_1 14 травня 2021 року.

У зв`язку із цим позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового забов'язання.

У зв`язку з вищевикладеним позивачка просила стягнути на її користь з відповідача пеню на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у обсязі 168 192 доларів США та 10 698, 15 євро. Судові витрати просила покласти на відповідача.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 : 180 000 грн - пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за депозитними договором № SAMDNWFD800 від 14.12.2013 року за період від 15.09.2020 року до 31.12.2020 року.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 1 800 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Скарга обгрунтовна тим, що оскільки між позивачкою та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з ухваленням у цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

За таких обставин суди зробили помилковий висновок про часткове задоволення вимоги про стягнення пені за період від 15 травня 2016 року до 15 травня 2017 року, оскільки у зв`язку з розірванням вказаних договорів банківських вкладів за заявою вкладника від 27 жовтня 2014 року (а.с.8, т.1) між сторонами припинено правовідносини з цих договорів, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини ",

Таким чином, суд допустив однобічність та неповноту судового розгляду, допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представник ОСОБА_1 просить відхилити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Вказує, що оскаржуване рішення суду ухвалено у суворій відповідності із нормами матеріального та процесуального права та не містить підстав для його скасування.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, враховуючи тривале та безпідставне невиконання відповідачем законних вимог позивача та рішення суду, що набрало законної сили, враховуючи недобросовісну поведінку відповідача, який навіть після набрання законної сили рішення суду про стягнення вкладів та відсотків, продовжив ігнорувати законні вимоги позивача про повернення належних йому вкладів, продовжував використовувати на власну користь неповернуті активи позивача, дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, яку вимагає стягнути позивач до 180 000 грн.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір №SAMDNWFD800 від 14.12.2013 року і сума вкладу за договором становила 15 000 доларів США.

Навесні 2014 року, у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим, рахунки позивача було безпідставно заблоковано відповідачем і нарахування відсотків було припинено.

Неможливість отримання позивачем належних йому коштів вимусили позивача звернутися до суду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року у справі №757/18455/18-ц позовні вимоги задоволено.

Стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , за договором

№SAMDNWFD800 від 14.12.2013 року, підлягало: 15 000 доларів США (сума вкладу), 5 176, 22 доларів США (ненараховані відсотки) та 430, 27 доларів США (3% річних).

Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Вказані кошти були стягнуті ДВС в рамках ВП НОМЕР_1 та зараховані на рахунок ОСОБА_1 14 травня 2021 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що не повертаючи грошові кошти за вимогою вкладника, відповідач не виконав покладених на нього зобов`язань та позбавив позивача права користуватись належним йому майном.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

За пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до договору банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Згідно з ч.5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Отже, вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч.5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення.

Відповідно до ч.3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Встановлено, що 04.04.2018 року ПАТ КБ "ПриватБанк" отримано заяву позивача від 02.04.2018 року (вхідний №334047-ВБ) про розірвання договору від 14.12.2013 року, видачу коштів та нарахованих відсотків. Проте, вимоги позивача не було виконано відповідачем.

Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Враховуючи те, що між позивачем та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону Закону України "Про захист прав споживачів " не розповсюджується на спірні правовідносини.

Судом першої інстанції застосовані норми частини 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" без урахування висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №320/5115/17, де наведений висновок щодо можливості застосування до вказаних правовідносин норм Закону №1023-XII та нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 цього Закону, з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону №1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до ч.5 статті 10 Закону №1023-ХІІ не нараховується.

Після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто, з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Оскільки між сторонами припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини і відповідно рішення суду попередньої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з ухваленням у цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Подібний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження №14-133цс20).

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: