РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Степановій Н.І.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що 31 грудня 2016 року в м. Києві по просп. Науки, 50 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю пішохода ОСОБА_3 та автомобіля марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 .

З рапорту інспекторів патрульної поліції вбачається, що прибувши на місце виклику було встановлено наступне: автомобіль марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , збив людину на пішохідному переході, рухаючись в крайній лівій смузі не помітив пішохода за авто, що рухалось в попутному напрямку з правої сторони.

31 грудня 2016 року за цим фактом Голосіївським управлінням поліції ГУ НП у м. Києві було порушено кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 0012453 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Його було визнано потерпілим.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він отримав численні травми, у результаті чого останній тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 17, а саме у період з 31 грудня 2016 року по 05 квітня 2017 року.

У зв`язку з отриманою в результаті дорожньо-транспортної пригоди травми ока у період з 13 лютого 2018 року по 21лютого 2018 року він перебував на стаціонарному лікуванні в офтальмологічному відділенні № 1 міської клінічної лікарні № 3 м. Мінськ Республіка Білорусь.

У період з 18 березня 2018 року по 23 березня 2018 року він перебував на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 4 та проходив курс відповідного лікування.

У період з 02 жовтня 2018 року по 22 жовтня 2018 року він перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні № 1 Київського міського центру хірургії гриж живота з діагнозом післяопераційна вентральна грижа, яка утворилась внаслідок перенесених у період з 31 грудня 2016 року по 17 лютого 2017 року операцій.

З часу дорожньо-транспортної пригоди на лікування він поніс матеріальні витрати у розмірі 442516 гривень 69 копійок, що підтверджується платіжними документами та договорами про надання платних медичних послуг.

Крім того, завдану йому моральну шкоду в результаті дорожньо-транспортної пригоди він оцінює в сумі 1000000 гривень.

Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь завдану майнову шкоду в розмірі 442516 гривень 69 копійок та моральну шкоду у розмірі 1000000 гривень.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву позивача про забезпечення позову задоволено.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про відвід судді.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року заяву позивача про відвід судді залишено без задоволення, справу передано судді для продовження розгляду.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги в повному обсязі, а також викладене у відповіді на відзив, та просила їх задовольнити. Вважає, що норма ст. 1187 ЦК України не містить визначення, що відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки може настати лише за наявності та/або доведення його вини. У цій нормі законодавець встановив відповідальність особи, яка є власником джерела підвищеної небезпеки, за наслідки дії такого джерела підвищеної небезпеки. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідок дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від його вини.

Відповідач та його представник у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову, підтримали викладене у відзиві на позовну заяву. Зазначили, що кримінальне провадження було закрито постановою від 30 травня 2019 року у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 порушень правил дорожнього руху. Досудовим розслідуванням встановлено, що пішохід ОСОБА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в порушення правил дорожнього руху, за межами пішохідного переходу, раптово вибіг на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників дорожнього руху, створив небезпеку для руху водія ОСОБА_4 , яки не мав технічної можливості уникнути наїзду в даній дорожній обстановці.

При встановленні діагнозу позивачу лікарями Відділення анестезіології та інтенсивної терапії Київської міської клінічної лікарні № 17, останніми не зазначено, що всі вказані у діагнозі травми виникли саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Зокрема, жодного доказу на підтвердження відсутності у позивача до дорожньо-транспортної пригоди такого захворювання як гостра виразка рогівки лівого ока. Крім того, надані стороною позивача медичні документи не підтверджують розмір витрат на ліки та лікування у розмірі 442516 гривень 69 копійок. Також, позивачем не надано жодного доказу, що його медикаментозне лікування було проведено не за рахунок держави.

Станом на день дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Нова» відповідно до полісу № АЕ/8234093 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Разом з тим, позивач до страхової компанії не звертався з заявою про виплату страхового відшкодування.

Позивачем не надано доказів на обґрунтування доводів та розміру моральної шкоди. Зокрема, позивачем не враховано, що стан коми виключає відчуття особою фізичного болю, а проведення операцій відбувається під наркозом, у зв`язку з чим посилання на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому була завдана велика фізична біль, є безпідставними. Матеріали справи не містять доказів того, що позивачу встановлено лікарською комісією будь-які протипоказання або обмеження в роботі, у зв`язку з чим посилання позивача на порушення не лише його звичайного ритму життя, а й виробничих стосунків, є недоведеними. За таких обставин, розмір моральної шкоди є непропорційним та не відповідає обсягу душевних, емоційних та психологічних страждань, ступеню моральних страждань, яких позивач зазнав від отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди травм.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, покази свідка, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 31 грудня 2016 року в м. Києві по просп. Науки, 50 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю пішохода ОСОБА_3 та автомобіля марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4

31 грудня 2016 року за фактом зазначеної дорожньо-транспортної пригоди Голосіївським управлінням поліції ГУ НП у м. Києві було порушено кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 0012453 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Постановою старшого слідчого СВ Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві від 30 травня 2019 року кримінальне провадження № 0012453 було закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (т. 1, а.с. 209-217).

У подальшому зазначена постанова була скасована.

У матеріалах справи міститься копія постанови про закриття кримінального провадження від 15 липня 2019 року, з якої вбачається, що кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 0012453 від 31 грудня 2016 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (т. 2, а.с. 92-100).

З цієї постанови вбачається, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 1626/Е від 13 грудня 2017 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, які у своїй сукупності за ступенем тяжкості відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

Згідно висновку експерта № 215 ат від 13 лютого 2017 року, проведеного експертами Київського НДЕКЦ МВС України, з технічної точки зору причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди є виникнення небезпеки водію автомобіля марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 на відстані, меншій необхідної для зупинки керованого ним транспортного засобу в умовах місця пригоди.

18 квітня 2017 року по кримінальному провадженню була призначена додаткова судова автотехнічна експертиза.

Згідно висновку експерта № 12-1/765 від 06 червня 2017 року, проведеного експертами Київського НДЕКЦ МВС України, відповідно до версії водія ОСОБА_4 швидкість руху керованого ним автомобіля перед дорожньо-транспортною пригодою становила 60 км/год. З технічної точки зору при застосуванні екстреного гальмування на відрізку дороги довжиною (41.1…42.8) м до місця зупинки автомобіля швидкість руху вказаного транспортного засобу зменшувалась від 60 км/год. до 0 км/год. У показаннях водія ОСОБА_4 в частині вказаного ним місця наїзду на пішохода, суперечностей технічного характеру не виявлено.

13 вересня 2018 року був зроблений висновок експерта № 17786/20714, проведений експертом Харківського НДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса.

Після отримання цього висновку 31 листопада 2018 року було задоволено клопотання адвоката Марфіна В.В. про призначення судової автотехнічної експертизи, виконання якої доручено експертам Київського НДІСЕ.

28 лютого 2019 року був зроблений висновок експерта № 29705/29706/18-52, проведений експертом Київського НДІСЕ.

У зв`язку з цим, приймаючи до уваги покази учасників події, покази свідка та висновки судових авто технічних експертиз, а також беручи до уваги, що під час досудового розслідування не добуто будь-яких інших доказів, крім наявних в матеріалах провадження, слідство приходить до висновку, що в діях водія автомобіля марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_4 відсутні порушення вимог Правил дорожнього руху України та відповідно відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України.

Постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 м. Києва від 09 серпня 2019 року постанова про закриття кримінального провадження від 15 липня 2019 року скасована у зв`язку з тим, що слідчим у кримінальному провадженні не допитано в якості свідків лікарів швидкої медичної допомоги, що проводили госпіталізацію потерпілого ОСОБА_3 , понятих, що були присутні під час проведення огляду місця події від 31 грудня 2016 року з метою встановлення обставин дорожньо-транспортної пригоди та місця вчинення наїзду на потерпілого (т. 2, а.с. 101-102).

У матеріалах справи міститься ухвала слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року, якою скасована постанова старшого слідчого СВ Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві Товби С.В. від 10 лютого 2021 року про закриття кримінального провадження, внесеного Єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 0012453 від 31 грудня 2016 року (т. 2, а.с. 103-105).

Вбачається, що на момент розгляду справи судом досудове розслідування кримінального провадження № 0012453 від 31 грудня 2016 року щодо дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 31 грудня 2016 року між пішоходом ОСОБА_3 та автомобілем марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 , триває.

У матеріалах справи міститься висновок експертів за результатами проведення судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 29705/29706/18-52 від 28 лютого 2019 року (т. 1, а.с. 21-34).

З зазначеного висновку встановлено, що враховуючи наведені водієм ОСОБА_4 розташування автомобіля марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , перед пригодою відносно меж проїзної частини та розташування місця наїзду вказаного транспортного засобу на пішохода ОСОБА_3 в сукупності з локалізацією пошкоджень на даному автомобілі (на його правій кутовій боковій частинах кузову), обов`язковою умовою контактування автомобіля та тіла пішохода встановленого характеру є маневрування автомобіля марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ліворуч, що наглядно продемонстровано на рис. 1. При цьому, наведені пояснення пішохода ОСОБА_3 не містять повного комплексу зближення наведеного вище транспортного засобу та пішохода перед пригодою, що не дає можливості підтвердити чи спростувати пояснення пішохода ОСОБА_3 на предмет їх технічної спроможності.

Дослідницька частина зазначеного висновку експертів містить дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди з урахуванням пояснень пішохода ОСОБА_3 та водія ОСОБА_4 .

Зокрема, аналізом наданих на дослідження матеріалів справи встановлено, що наїзд автомобіля марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_3 мав місце в світлу пору доби в межах населеного пункту, при цьому безпосередньо наїзд мав місце:

- поза межами дорожньої розмітки 1.14.1 ПДР (у відповідно до пояснень водія автомобіля марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 ). За такої умови, в даній дорожній обстановці, водій автомобіля марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 10.1, 12.3 ПДР України;

- в межах дорожньої розмітки 1.14.1 ПДР, тобто пішохід ОСОБА_3 перед пригодою здійснював перехід проїзної частини по нерегульованому пішохідному переході, де й мав місце наїзд (у відповідності до пояснень пішохода ОСОБА_3 ). При наведених умовах розвитку даної пригоди, в дорожній обстановці, що склалась, з технічної точки зору, водій автомобіля марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 18.1, 12.4 ПДР України.

Враховуючи наведені вище вимоги ПДР України (в частині визначення термінів «небезпека для руху» та «перешкода для руху»), а також враховуючи рух пішохода ОСОБА_3 по проїзній частині справа наліво відносно напрямку руху автомобіля марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , (виходячи з пояснень водія ОСОБА_4 ), можна дійти висновку, що дану ситуацію можна позиціонувати як саме небезпечну для руху водію ОСОБА_4 , при якій єдиним доцільним та передбаченим вимогами ПДР України шляхом уникнення пригоди з боку вказаного водія було негайне зниження швидкісного режиму керованого ним автомобіля аж до повної зупинки транспортного засобу. В свою чергу, вимогами п. 18.1 ПДР України (відносно якого регламентуються дії водія ОСОБА_4 , виходячи з пояснень пішохода ОСОБА_3 ) з моменту виявлення водієм пішохода, що знаходиться на нерегульованому пішохідному переході, передбачено зниження швидкості руху керованого ним транспортного засобу, за необхідності до повної зупинки транспортного засобу, для надання переваги в русі пішоходу.

З висновків, зроблених експертами КНДІСЕ, вбачається, що в категоричній формі підтвердити чи спростувати пояснення пішохода ОСОБА_3 експертним шляхом не можливо з причин, наведених у дослідницькій частині.

Враховуючи наведені водієм ОСОБА_4 розташування автомобіля марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , перед пригодою відносно меж проїзної частини та розташування місця наїзду вказаного транспортного засобу на пішохода ОСОБА_3 в сукупності з локалізацією пошкоджень на даному автомобілі (на його правій кутовій боковій частинах кузову), обов`язковою умовою контактування автомобіля та тіла пішохода встановленого характеру є маневрування автомобіля ліворуч.

Враховуючи умови виникнення даної пригоди, що викладені у поясненнях пішохода ОСОБА_3 , водій ОСОБА_4 мав технічну можливість зупинити керований ним транспортний засіб до лінії руху пішохода шляхом застосування екстреного гальмування, при умові його руху з допустимою на даній ділянці дороги швидкістю руху (60 км/год.).

Вирішити поставлене питання щодо наявності у водія ОСОБА_4 технічної можливості уникнути даної пригоди, виходячи з пояснень водія ОСОБА_4 , не можливо з причин, наведених в дослідницькій частині.

За умов розвитку пригоди, що викладені в поясненнях пішохода ОСОБА_3 , дії водія ОСОБА_4 з технічної точки зору не відповідали вимогам п.п. 18.1, 12.4 ПДР України та вказана невідповідність знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.

Вирішити поставлене питання щодо оцінки дій водія ОСОБА_4 відносно вимог ПДР України, виходячи з пояснень водія ОСОБА_4 , не можливо з причин, наведених в дослідницькій частині.

Сторона відповідача в обґрунтування відсутності вини водія ОСОБА_4 у дорожньо-транспортній пригоді також посилається на покази свідка.

Свідок ОСОБА_6 у суді показав, що він був свідком дорожньо-транспортної пригоди, там й познайомився з відповідачем. Після чого він бачився з відповідачем на слідчому експерименті. 31 грудня 2016 року він як працівник поліції їхав по дорозі та бачив обставини дорожньо-транспортної пригоди. На дорозі три смуги та він їхав в крайній правій смузі, а відповідач рухався в крайній лівій смузі. З правого узбіччя швидким темпом на проїзну частину вибіг позивач, при цьому останній по сторонам не дивився. Позивач перебігав поза межами пішохідного переходу з права наліво, тобто останній перебіг 2 смуги руху, а потім відбулось зіткнення. Відповідач реально не міг бачити цього пішохода, останній почав гальмувати та уходити ліворуч, проте не зміг уникнути зіткнення. Він зупинився, пішов до місця дорожньо-транспортної пригоди та в цей момент проїжджав автомобіль патрульної поліції, які в свою чергу запинились на місці події. Після цього він підійшов до водія автомобіля марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та залишив йому свій номер телефону, попередивши останнього, що був свідком дорожньо-транспортної пригоди. Вважає причиною дорожньо-транспортної пригоди порушення пішоходом вимог ПДР України.

Свідок ОСОБА_6 був допитаний в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0012453 та під час допиту надав аналогічні пояснення з приводу дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 31 грудня 2016 року.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи висновки експертів за результатами проведення судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи, а також оцінюючи покази свідка, який також допитувався в рамках кримінального провадження та який наголошував на тому, що пішохід перебігав дорогу не на пішохідному переході, суд приходить до висновку про недоведеність вини відповідача у дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 31 грудня 2016 року між пішоходом ОСОБА_3 та автомобілем марки «Daimler Cachrysler 313 CDL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Позивач посилається на ч. 2 ст. 1187 ЦК України та зазначає, що йому було завдано шкоду джерелом підвищеної небезпеки, яким керував відповідач, а тому особа має відповідати й за випадкове її завдання (без вини).

Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року, володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т.п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них.

З цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 1193 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення ст. 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст. 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, відповідач, як особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинна нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності її вини.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад розумності та справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача та з урахуванням матеріального та сімейного стану відповідача, та обставин, що він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 18 жовтня 2019 року у справі № 352/342/17.

Враховуючи недоведеність вини відповідача у дорожньо-транспортній пригоді, що сталась 31 грудня 2016 року, майнова шкода, заподіяна пішоходу (учаснику дорожньо-транспортної пригоди) стягненню з ОСОБА_4 не підлягає.

Разом з тим, враховуючи матеріали кримінального провадження та покази свідка, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_4 , керуючи джерелом підвищеної небезпеки, не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода.

За таких обставин, відповідач, як особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинна нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності її вини.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Суд вважає, що позивачу була завдана моральна шкода, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав травми та проходив тривалий курс лікування, що включав у себе неодноразові операційні втручання та реабілітацію.

Абзацом 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначені розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує те, що у діях відповідача, що призвели до негативних наслідків для позивача, вбачається не умисна, а необережна форма вини. Відповідач керував джерелом підвищеної небезпеки, проте через дії позивача, що полягали у перебіганні проїжджої частини з грубим порушенням правил дорожнього руху, відповідач не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині в сумі 10000 гривень.

З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково.

З урахуванням часткового задоволення позову та на підставі статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок.

Керуючись статтями 12, 14, 23, 263, 1166, 1187, 1193 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) на відшкодування моральної шкоди 10000 гривень.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) на користь держави 768 гривень 40 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 31 серпня 2023 року.

Суддя: