ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6033/22 Номер провадження 22-ц/814/3648/23Головуючий у 1-й інстанції Блажко І.О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Абрамова П.С., Кузнєцової О.Ю., при секретарі: Андрейко Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Струць Тетяни Ігорівни на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2023 року у справі за позовною заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Чуйко Зоряни Дмитрівни до Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року адвокат ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася 12.07.2022 до суду з позовом до Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , не менше п`яти років, а саме з 2015 року і до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що ОСОБА_1 тривалий час дружила з ОСОБА_3 , а останні 7 років вони проживали разом за її адресою, оскільки ОСОБА_3 була одинокою людиною, дітей не мала, часто хворіла та запропонувала позивачу проживати з нею разом, на що остання погодилась, зважаючи на похилий вік та стан здоров`я.

З березня 2015 року вони вели спільне господарство, на сумісні кошти купляли продукти, ліки, сплачували комунальні послуги, фактично проживали однією сім`єю як сестри, були пов`язані спільним побутом, взаємним піклуванням, мали взаємні права та обов`язки щодо спільних витрат. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, а позивач належним чином організувала її похорони та взяла на себе усі витрати на поховання. Після смерті в померлої залишилась спадщина у вигляді майна за вказаною вище адресою.

Оскільки позивач проживала з померлою однією сім`єю з 2015 року по день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто більше як 5 років, то у неї, як спадкоємця четвертої черги за законом, є право на прийняття спадщини. Позивач була єдиною близькою людиною померлій, перед смертю померла мала намір скласти заповіт на позивача, однак не встигла. Позивач не бачила поряд з померлою жодного її родича й не знає про їх існування. До цього часу ніхто інший не звертався з заявою про прийняття спадщини, спадкова справа не заводилась.

Враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом, а також відсутність спадкоємців за законом 1-3 черг, відповідно до ст.1264 ЦК України, позивач стверджувала, що ОСОБА_1 має право на спадкування за законом у четверту чергу, адже вона проживала однією сім`єю із спадкодавцем не менше п`яти років до відкриття спадщини.

Зважаючи на те, що факт проживання однією сім`єю більше п`яти років може бути встановлено лише за рішенням суду, у позивача виникла необхідність для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2023 року у задоволенні позову представника ОСОБА_1 - адвоката Чуйко З.Д. до Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю відмовлено.

Судові витрати віднесено на користь держави.

З даним рішенням суду не погодився позивач, подавши через свого представника апеляційну скаргу, в якій просила рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

На підтвердження своєї позиції апелянт посилається на те, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено того, що потрібно звертатися з позовною заявою про встановлення факту спільного проживання тільки після спливу 6 місяців з дня відкриття спадщини, оскільки строк для прийняття спадщини не впливає на встановлення факту спільного проживання, і, як наслідок, визнання позивача спадкоємцем 4-ї черги.

Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що факт їх спільного проживання підтверджується сукупністю доказів: квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг за різні роки, підписаним протоколом сусідів, лікарським свідоцтвом про смерть, доказами про те, що ОСОБА_1 понесла витрат на організацію та проведення поховоння.

У відзиві на апеляйційну скаргу, поданому Харківською міською радою, відповідач, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2023 року залишити без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі. На момент розгляду справи був присутній представник позивача, інші особи, будучи належним чином та завчасно повідомленими про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явилися, що не перешкоджає перегляду даної справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною першою статті367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно частиною першою статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , зареєстроване та видане Відділом ДРАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 05 липня 2022 року (а.с.16).

Квартира АДРЕСА_2 належала праві власності покійній ОСОБА_3 , що слідує із копій : свідоцтва про право власності на житло від 25.12.1998 реєстраційний № НОМЕР_2 , видане Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Харківської міської ради згідно з розпорядженням від 25.12.1998 №42350 ; свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Дванадцятої Харківської нотаріальної контори Волковою С.В. 06.06.2007 та зареєстроване в реєстрі за №6-727 (а.с.66, 67).

Після смерті ОСОБА_3 залишилася спадщина - квартира за вказаною вище адресою.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 19.12.1962 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_3 , виданий Фрунзенським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 16.03.1999 року на ім`я ОСОБА_3 (а.с.10, 11).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 03.09.1975 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_4 , виданий Фрунзенським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 20.06.1997 року на ім`я ОСОБА_1 (а.с.8, 9).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Харківської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що наявність у позивача документів померлої ОСОБА_3 , вхідних ключів, вільного доступу до приміщення та наявність неідентифікованих квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг не є доказами, що пiдтверджують факт проживания однією сiм`єю з останньою протягом п`яти рокiв до дня вiдкриття спадщини. Оскільки вбачається, що позивач є сусідкою померлої ОСОБА_3 . Місцевий суд вказав, що позивачем не надано жодного належного доказу, що пiдтверджує реальнiсть сiмейних вiдносин мiж Болдир А.О. та ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статтей 15, 16 ЦК України кожен має право на захист своїх прав та законних інтересів, зокрема шляхом визнання відповідного права судом.

Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" (далі - Постанова) при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Пунктом 23 вищевказаної Постанови передбачено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Статтею 319 ЦПК України визначено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Конституційним судом України у рішенні від 03.06.1999 №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Із матеріалів справи вбачається, що для доведення факту спільного проживання із ОСОБА_3 ОСОБА_1 надала копії паспорту ОСОБА_3 , лікарського свідоцтва про смерть №555, договору-задоволення на організацію та проведення поховання, протоколу від 05.06.2022 року сусідів про засвідчення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг.

При цьому колегія суддів зважає на той факт, що ОСОБА_1 є сусідкою ОСОБА_3 , відтак у неї був доступ до квартири та вказаних вище документів ОСОБА_3 , а із наданих нею копій квитанцій про сплату житлово-комунальниї послуг не видається можливим дійти висновку, що ОСОБА_1 сплачувала за комунальні послуги в квартирі ОСОБА_3 .

Врахувуючи докази, надані позивачем на підтвердження її позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, положення СК та ЦК України, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 не довела факт постійного проживання із покійною ОСОБА_3 , ведення із останньою спільного господарства, наявність у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі N 466/3769/16 (провадження N 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі N 522/25049/16-ц (провадження N 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі N 712/14547/16-ц (провадження N 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі N 490/10757/16-ц (провадження N 61-42601св18).

Так, факт проживання однією сім`єю позивач доводить лише протоколом, складеному свідками, що згідно із наведеним вище не може бути єдиною підставою для його встановлення судом.

Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що свідки не мають процесуального статусу свідків у даній справі та не попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду, а тому, за таких обставин зазначений протокол не є допустимим доказом у даній справі.

При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), рішення від 09 грудня 1994 року, параграф 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), рішення від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, параграф 32).

Відтак доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суд першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі та незгоди позивача з ухваленим у справі судовим рішенням.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, перерозподіл судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Струць Тетяни Ігорівни - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 31 серпня 2023 року.

Головуючий суддя : ______________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ П.С. Абрамов __________________Ю.О. Кузнєцова