Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Білак І.І.., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи на стороні позивача, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.6 ст.259 та ч.6 ст.268 ЦПК України 01.06.2023 було проголошено вступну та резолютивну частини ухвали. Повний текст ухвали виготовлено та підписано 09.06.2023 року.

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи на стороні позивача, які не заявляються самостійних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири.

Позовна заява мотивована тим, що 30.12.2010 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що не висловлювала наміру укласти договір купівлі-продажу квартири, а підписала договір під впливом обману. Позивачу стало відомо із матеріалів кримінального провадження № 0000336 про те, що відповідач ОСОБА_2 також уклав 30.12.2010 року договір купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 під впливом обману, маючи на меті укласти договір завдатку, а було укладено 30.12.2010 року договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_4 , який є співвласником квартири АДРЕСА_1 не був, а тому і продати частину квартири не міг. Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладено під впливом обману. В пункті 1 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 «Покупець» зобов`язувався сплатити грошові кошти, а в пункті 4 цього ж договору вже вказано, що грошові кошти вже сплачені. Однак позивач зазначає, що станом на 12.10.2015 року ОСОБА_1 грошові кошти по договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не отримала.

Позивач зазначає, що станом на 12.10.2015 року Ужгородським MB УМВС України в Закарпатській області проводяться слідчі дії по кримінальним провадженням № 0001587, № 000336, № 000 1659 щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з приводу продажу квартири АДРЕСА_1 . З пояснень ОСОБА_2 слідує, що він не мав наміру продавати квартиру АДРЕСА_1 , а мав намір повернути квартиру ОСОБА_1 . Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 30.12.2011 року укладено під впливом обману, ОСОБА_2 не мав реального наміру створити правові наслідки.

При обґрунтуванні позовних вимог позивач посилається на ст. 204, ч.1 ст. 215, ч.1 ст. 225, ч.1 ст. 229, ч.2 ст. 319, ч.1 ст. 321, 1212 ЦК України.

Позивач зазначає, що в кримінальному провадженні № 000336 ОСОБА_2 дає пояснення, про те, що укладаючи договір він хотів лише повернення грошових коштів від ОСОБА_6 , які остання заборгувала йому, з чого випливає, що ОСОБА_2 не мав реального наміру створити правові наслідки договору купівлі-продажу.

Позивач вказує на те, що ОСОБА_4 не здійснював дій з відчуження належної йому частки квартири АДРЕСА_1 , а тому відповідач не міг набути права власності на всю квартиру АДРЕСА_1 . Укладення ОСОБА_4 договору не може бути доказом укладення договору ОСОБА_7 .

За твердженням позивача, укладаючи 30.12.2010 року договір позивач не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тому що з нотаріусом було обумовлено зовсім інший договір, в приміщенні крім нотаріуса знаходилось багато незнайомих людей, які примушували їх побистріше підписувати документи. Під час підписання 30.12.2010 року договору покупця у нотаріальній конторі вона не бачила.

Згідно позовної заяви, ОСОБА_1 , є потерпілою по кримінальним провадженням № 0001587, № 000336, № 0001659 щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач довідалась про договір від 30.12.2011 року купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 лише в 2015 році. ОСОБА_2 давав пояснення в кримінальному провадженні № 000336 про те, що він не має наміру продавати квартиру АДРЕСА_1 , а поверне квартиру ОСОБА_1 . Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 30.12.2011 року укладено під впливом обману, ОСОБА_2 не мав реального наміру створити правові наслідки.

Позивач просить суд:

визнати недійсними договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 від 30.12.2010 року укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 ;

визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30.12.2010 року укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

13.01.2016 р., від представника відповідачів по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , - ОСОБА_8 , до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Так, представник зазначає, що для застосування ст. 230 ЦК України необхідно, щоб одна із сторін правочину усвідомлювала дійсну правову природу договору та навмисно ввела іншу сторону в оману стосовно істотних обставин, перелік яких міститься в ст. 229 ЦК України. Тому, навіть якщо ОСОБА_1 належними доказами доведе перед судом, що ні вона, ні ОСОБА_2 насправді не хотіли укладати договір купівлі-продажу, а відтак, відсутність факту введення однієї сторони правочину в оману іншої, оспорюваний договір не може бути визнаний недійним саме на підставі ст. 230 ЦК України.

Більше того, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18 грудня 2012 року зустрічний позов ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсними довіреностей та договору купівлі-продажу було залишено без задоволення.

Як вказано у відзиві, підставою для визнання договору купівлі-продажу від 30 грудня 2010 року позивачі називали ст. 230 ЦК України (обман). Суд констатував, що позивачі не довели, що ОСОБА_1 діяла під впливом обману, в чому такий полягає, а також істотність обставин, щодо яких нібито мав місце обман, для вчинення правочину. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 25 квітня 2013 року рішення місцевого суду в частині відмови у задоволені зустрічного позову було залишено без змін.

При цьому представник зазначає, що наразі ОСОБА_1 повторно просить визнати договір недійсним з тієї ж підстави, що вже було предметом судового розгляду, однак знову не надає жодних доказів на підтвердження своїх вимог та наявність обману.

Представник відповідачів зазначає, що позивачка не зазначає, в чому саме вона помилилась при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. Стверджує, що ОСОБА_2 не мав наміру придбавати квартиру, а хотів лише повернути кошти від ОСОБА_6 . Тобто, намагається довести, що ОСОБА_2 помилився, а не вона. Між тим, ОСОБА_1 не є представником ОСОБА_2 , останній не уповноважував її від свого імені звертатись до суду з названим позовом. Будучи позивачем по справі (від свого імені), ОСОБА_1 повинна довести, що саме вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення. Таких позивачкою не наведено.

Також зазначає, що ОСОБА_2 на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу зареєстрував за собою право власності на придбану квартиру, що підтверджує намір у нього придбати її.

Представник відповідачів вказує на те, що наявність в приміщенні нотаріуса незнайомих людей не підтверджує того, що ОСОБА_1 не розуміла факт підписання договору купівлі-продажу. Нею було вчинено цілий ряд дій, спрямованих на укладення даного паровичну. Вона із власної волі прийшла до нотаріальної контори, привела туди ОСОБА_5 (мати) та ОСОБА_4 (сина) - співвласників відчужуваної квартири. Названі особи підписали довіреності, якими уповноважили ОСОБА_1 продати за ціною та на умовах їй відомих, квартиру по АДРЕСА_2 . А згодом, позивачка і сама підписала договір купівлі-продажу квартири.

На переконання представника вказані дії позивачки свідчать, що вона добре розуміла, що продає квартиру, яка на праві власності належала їй, матері та сину. Жодних фарс-мажорних обставин, які б загнали дієздатну особу в стан, коли вона не може керувати своїми діями, на момент укладення оспорюваного правочину не було, позивачка про такі й не зазначає. Отже, дана вимога є безпідставною та наведена в позові виключно для кількості.

Окрім того, у відзиві вказано на те, що в договорі купівлі-продажу квартири від 30 грудня 2010 року по батькові одного із співвласників квартири - ОСОБА_9 , від імені якого по довіреності діяла позивачка, вказано « ОСОБА_10 », а не « ОСОБА_11 ». Це звичайна описка, яка не впливає на правомірність договору. Окрім того він договір не підписував, оскільки від його імені діяла позивач.

І в довіреності на ім`я ОСОБА_1 , і в договорі купівлі-продажу квартири вказано ідентифікаційний номер ОСОБА_4 . Більше того, в посвідчувальному написі нотаріуса на договорі вірно вказано ОСОБА_4 .

Представник зазначає, що як повідомив нотаріус, що посвідчував оспорюваний договір, має місце описка; стороною договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2010 року за реєстровим номером 9739 є ОСОБА_1 , яка діяла від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Однак, виправити описку на тексті договору не має можливості, оскільки оригінал такого знаходиться у ОСОБА_1 , яка до нотаріуса з цього приводу не звертається.

У відзиві вказано на те, що ОСОБА_12 , яка не була стороною оспорюваного правочину, просить визнати такий недійсним з огляду на те, що ОСОБА_2 не мав реального наміру створити правові наслідки, та такий укладено під впливом обману.

Представник відповідачів вказує на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стверджують протилежне: як і зазначено в договорі вони домовились про купівлю-продаж квартири та без будь-якого примусу, обману, помилки тощо підписали такий. Позивачка не може краще знати за сторін правочину про їх дійсні наміри та бажання.

Більше того, позивачка з огляду на добросовісність ОСОБА_3 не може просити визнати недійсним відповідний правочин, обрано невірний спосіб захисту.

Окрім того представник відповідачів вказує на те, що насправді, постійні заяви про злочин, що систематично сім`єю Качуровських подаються до правоохоронних органів, плутанина в дійсних обставинах підписання договору від 30 грудня 2010 року, зазначення в позові всіх, передбачених главою 16 ЦК України підстав для визнання правочину недійсним, свідчать про недобросовісність позивачки та її сина. Придбавши квартиру в 2011 році ОСОБА_3 не може використовувати таку, оскільки ОСОБА_1 із сином не виселяється в добровільному порядку з такої. Наразі у провадженні апеляційного суду Закарпатської області перебуває справа за позовом ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з квартири. Даний позов подано виключно з метою затягнути час у вирішенні спору про виселення.

Разом із тим представник відповідача вказує на те, що ОСОБА_1 в листопаді 2015 року звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовом про визнання недійсним договору від 30 грудня 2010 року, який сама підписувала, тобто знала про його існування в 2010 році. Поновити пропущений строк не просить, поважних причин пропуску такого не наводить.

Відтак, оскільки при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності, просить суд виключно у випадку підставності та обґрунтованості позову по суті застосувати позовну давність та у задоволенні такого відмовити. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

01.03.2016 від позивача по справі надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, зважаючи на те, що на даний момент органом досудового розслідування проводиться слідство у справах про незаконне заволодіння моєю, ОСОБА_1 , квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , вважаю, що справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними не може бути розглянута до вирішення іншої справи в порядку кримінального судочинства. Так, позивач просить суд: зупинити до вирішення іншої справи що розглядається в порядку кримінального судочинства за № 0000336, № 0001659, 0001587.

04.03.2016 року, від позивача по справі надішли:

Письмові пояснення в яких вона зазначає, що ОСОБА_2 , судився із нею чотири роки, при цьому власником спірної квартири не був, оскільки продав її 01.11.2011 р. ОСОБА_3 та не повідомив про це суд; позивач стверджує, що право власності на спірну квартиру здобуто ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , обманним шляхом, вони є неналежними покупцями.

Заява про уточнення позову, згідно якої позивач вказує на те, що п.4 прохальної частини позовної заяви від 13 жовтня 2015 року, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними, викладає у наступній редакції: «Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , повернувши її ОСОБА_1 та визнавши за нею право власності на дану квартиру.

Заява про витребування доказів, а саме просить витребувати від нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Селехмана О.А. - договір купівлі-продажу, посвідчений цим нотаріусом 30.12.2010 року, у якому, продавець - ОСОБА_1 , покупець - ОСОБА_2 ; Витребувати від нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Селехмана О.А. - договір купівлі-продажу, посвідчений цим нотаріусом 01.11.2011 року, у якому, продавець - ОСОБА_2 , покупець - ОСОБА_3

27.05.2016 року від позивача по справі надійшло клопотання в якому вона просить дослідити в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000336, які перебувають у слідчої Ужгородського ВП ГУНП Осовської М.М., оскільки у вказаних матеріалах знаходиться довіреність №4791 від 30.12.2010, яка стала підставою для продажу квартири.

Також позивач просила зупинити провадження у справі у зв`язку із неможливістю розгляду справи до вирішення кримінального судочинства.

06.10.2016 позивач подала заяву про залишення без розгляду немайнової вимоги у поданому нею позові, інші вимоги просить розглядати.

02.12.2016 року від позивача по справі надійшло клопотання про призначення експертизи щодо психічного стану особи, в якому вона просить: призначити по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання договорів недійсними, судово-психіатричну експертизу ОСОБА_1 .

19.06.2017 від ОСОБА_4 , до суду надійшли письмові пояснення в яких він вказує, що він не продавав належну йому спірну квартиру, його маму обманули ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , та ін. При цьому вказує на те, що документів на продажу квартири він не підписував про це є висновок експерта НДЕКЦ м. Уж. С.М. Шкрюба від 05.12.2016 р. ОСОБА_4 , просить приєднати до матеріалів справи висновок експерта від 05.12.2016 №4/289 у кримінальному провадженні №0000336

22.09.2016 року від представника позивача по справі надійшло клопотання про призначення експертизи щодо психічного стану особи, в якому вона просить: призначити по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання договорів недійсними, судово-психіатричну експертизу ОСОБА_1 .

25.01.2018 від представника відповідача по справі ОСОБА_3 , - ОСОБА_8 , до суду надійшли заява про виклик лікуючого лікаря та витребування медичної картки ОСОБА_1 , а також про виклик свідків, а саме приватного нотаріуса Селехмана О.А.

03.06.2021 на виконання ухвали суду від 01.03.2021 року про витребування доказів, від приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А., надійшли копії документів, щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2010 року за реєстровим номером 4799, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та документи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 01.11.2011 року за реєстровим номером 4679, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

24 жовтня 2022 року до суду із експертної установи надійшли матеріали цивільної справи № 308/12515/15-ц в 3-х томах медична карта амбулаторного хворого АК-К-275 та висновок судово-психіатричного експерта № 70.

25 листопада 2022 року до суду надійшов відзив на висновок експерта від представника відповідача по справі ОСОБА_3 - адвоката Пітух В.І. Так адвокат вказує на те, що доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, суду не надала, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України.

Також вказує на те, що відповідно до вимог позовної заяви позивачка просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_2 від 30.12.2010 р. укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_2 від 30.12.2010 р. укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, припинення дії, яка порушує право та/або відновлення становища, яке існувало до порушення. Позивач в заявленому позові обрав неналежний спосіб захисту та не підстав недійсності правочину.

25 листопада 2022, до суду надійшла заява від представника відповідача по справі ОСОБА_3 , - адвоката Пітух В.І., про застосування строків пропущеної позовної давності.

15.12.2022 від представника позивача по справі надійшла відповідь на відзив.

Адвокат зазначає, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами, на що вказує і сам відповідач. Разом з тим, описова частина Висновку № 70 від 19 травня 2022 року містить посилання на те, що позивачка дійсно страждає на хронічне психічне захворювання, і страждала на нього вже на час вчинення оспорюваного правочину. На думку сторони позивача дана обставина у сукупності з тим фактом, що ОСОБА_1 не є фахівцем у галузі права, дає підстави дійти висновку, що остання могла помилитись стосовно природи правочину, прав та обов`язків його сторін.

Сторона позивача наполягає на своїх вимогах і вважає, що обставини, на які вона посилалась, як на їх підставу подаючи позов до суду, та обставини, які були встановлені і доведені належними та допустимими доказами у процесі судового розгляду, повністю доводять, що оспорювані правочини були укладенні не у відповідності до актів законодавства, чим було порушене право позивача, зокрема:

Адвокат, посилаючись на положення ч.2 ст. 207 Цивільного кодексу України, зазначає, що оскільки Довіреність від 30 грудня 2010 року не було підписано ОСОБА_4 , то й оформлених належним чином повноважень діяти від його імені ОСОБА_1 не мала.

Представник позивача стверджує, що Договір від 30.12.2010 було оформлено без волевиявлення одного з учасників цього правочину, а саме ОСОБА_4 .

При цьому у відповіді на відзив вказано на те, що у випадку визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири від 30 грудня 2010 року з моменту його укладення, слід визнати недійсним і Договір купівлі-продажу тієї ж квартири від 01 листопада 2011 року, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2, з підстав відсутності у продавця права власності на відчужуване майно.

Стосовно обраного способу захисту порушеного права, сторона позивача звертає увагу суду на те, що позовна заява містить посилання на те, що таким способом, окрім визнання недійсними оспорюваних правочинів, є також: - відновлення становища, яке існувало до порушення. Разом з тим, оскільки право власності на нерухоме майно є таким, що підлягає державній реєстрації, іншого способу захисту порушеного права позивача (за умов необхідності припинення у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно записів про право відповідачів), аніж визнання недійсними оспорюваних правочинів, не існує. Вирішуючи справу, сторона позивача просить суд узяти до уваги положення ч.2 ст.5 Цивільного процесуального кодексу України.

Стосовно строків звернення до суду за захистом порушеного права сторона позивача просить суд взяти до уваги, що про те, що її право було порушене внаслідок укладення оспорюваних правочинів, ОСОБА_1 дізналась лише у 2015 році у процесі розслідування відкритого за її заявою кримінального провадження.

З огляду на викладене, представник позивача просить суд: позов задовольнити у повному обсязі.

06.01.2023 від представника відповідача по справі ОСОБА_3 адвоката Пітух В.І., надійшли заперечення, в яких вказано на те, що:

Згідно довідки від 30 грудня 2010 року №10-16263 виданої КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» яка міститься в матеріалах справи зазначено, що квартира за адресою АДРЕСА_2 зареєстрована за громадянами: ОСОБА_5 1/3 частки, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , 2/3 частки у спільній сумісній власності. Посилання представника Позивача на ту обставину що згідно оскаржуваного договору купівлі-продажу як власника зазначено ОСОБА_4 не призводить до його недійсності, оскільки останній не звертався із позовом про визнання вказаного договору недійсним.

Щодо посилання представника Позивача на невідповідність підпису в довіреності від 30 грудня 2010 року якою ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 продати належну йому частку квартири. Зазначає, що позивачем по справі являється ОСОБА_1 при цьому ОСОБА_4 з вказаним позовом до суду не звертався.

У відзиві вказано на те, що вказана довіреність на яку покликається представник Позивача в судовому порядку не визнавалась недійсною, що в силу ст. 204 ЦК України презюмується як правомірний правочин. Посилання на недійсність підпису ОСОБА_4 , який видав на ім`я ОСОБА_1 довіреності від 30.12.2010 не призводить до недійсності укладеного договору купівлі-продажу.

Окрім того, вказано на те, що представником Позивача не спростовано результатів експертного висновку, обраного способу захисту порушеного права та пропуск строків звернення до суду.

Представник відповідача просить суд: 1) Долучити заперечення до матеріалів справи. 2) У задоволенні позову відмовити повністю за його недоведеністю та безпідставністю.

16.01.2023 від представника позивача по справі адвоката Бондарєва О.Г., надійшла заява про виправлення описки, так він просить: вважати, що правильною датою укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 є: - 01 листопада 2011 року.

02.05.2023 від представника позивача по справі ОСОБА_15 , надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів: Копія адвокатського запиту від 09.02.2023 до СВ Ужгородського РУП (оригінал знаходиться у позивача); Копія Листа слідчого СВ Ужгородського РУП від 16.02.2023 (оригінал знаходиться у позивача); Копія Постанови про призначення почеркознавчої експертизи від 08.11.2016 (оригінал знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 0000336 від 24.01.2013); Копія Супровідного листа від 15.11.2016 № 41516/106/25/1-2016 (оригінал знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 0000336 від 24.01.2013); Копія Супровідного листа від 05.12.2016 № 19/107-6005 (оригінал знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 0000336 від 24.01.2013); Копія Довідки про витрати на проведення експертизи № 4/289 від 05.12.2016 (оригінал знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 0000336 від 24.01.2013); Копія Висновку експерта від 05,12.2016 № 4/289 (оригінал знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 0000336 від 24.01.2013);

29.05.2023 від представника ОСОБА_3 адвоката Пітух В.І., надійшли письмові дебати. Адвокат вказує на те, що в загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Представник вказує на те, що позивач в заявленому позові обрав неналежний спосіб захисту оскільки ним заявлено вимога про визнання правочинів недійсними де він не був стороною правочину.

Зазначена позовна вимога є неналежним способом захисту прав та інтересів, так як захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном, з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.

Представник відповідача вказує і на те, що позивач ОСОБА_1 13.10.2015 року звернулась із позовом яким просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_2 від 30.12.2010 р. укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_2 від 30.12.2010 р. укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_2 укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 - 30 грудня 2010 року. А в подальшому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу від 01.11.2011 року.

У дебатах вказано на те, що матеріали справи засвідчують обізнаність Позивача про укладення спірних договір, оскільки до подачі позову мали місце численні судові процеси де розглядалось питання виселення, та знаття з реєстраційного обліку які були ініційовані як ОСОБА_2 так і ОСОБА_3 .

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Представник зазначає, що позивач з моменту укладення оспорюваного договору - 30.12.2010 року та подальшої перепродажі 01.11.2011 року мала об`єктивну можливість звернутися до суду про захист свого права, якщо вона вважала, що відповідач при посвідченні сирного договору порушив його законні права, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (частина третя статті 261 ЦК України).

Також представник відповідача вказує на те, що згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 70 від 19.05.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2010 року була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного договору купівлі- продажу мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, суду не надала, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України.

Представник відповідача вказує і на те, що згідно Висновку експерта від 05.12.2016 року №4/289, у Довіреності від 30.10.2012 року згідно якої ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 продати належну йому частину квартири в АДРЕСА_2 , підпис від імені С.І. Качуровського виконано не ним, а іншою особою.

Разом із тим представник відповідача звертає увагу суду на те, що позивачем по справі являється ОСОБА_1 при цьому ОСОБА_4 з вказаним позовом до суду не звертався, а залучений по справі в якості третьої особи без самостійних вимог.

Адвокат зазначає, що в судовому порядку довіреність не визнавалась недійсною, що в силу ст. 204 ЦК України презюмується як правомірний правочин. Посилання на недійсність підпису ОСОБА_4 , який видав на ім`я ОСОБА_1 довіреності від 30.12.2010 не призводить до недійсності укладеного договору купівлі-продажу.

Представник відповідача у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю.

30.05.2023 від представника позивача по справі ОСОБА_1 адвоката Бондарєва О.Г., до суду надійшли письмові судові дебати. Адвокат вказує на те, що сторона позивача наполягає на своїх позовних вимогах і вважає, що обставини, на які вона посилалась, як на їх підставу подаючи позов до суду, та обставини, які були встановлені і доведені належними та допустимими доказами у процесі судового розгляду, повністю доводять, що оспорювані правочини є недійсними, (з причин невідповідності актам законодавства), а відтак порушують право позивача, зокрема:

Об`єктом Договору купівлі-продажу квартири від 30 грудня 2010 року (надалі Договір від 30.12.2010) є квартира АДРЕСА_1 , яка згідно п.3 Договору належить на праві приватної власності продавцям, якими у Договорі від 30.12.2010 вказані такі особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 . У п.3 Договору містіться посилання на правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності на квартиру станом на 30.12.2010 року. Однак, згідно вказаних правовстановлюючих документів, (копії яких містяться у матеріалах справи), особа на ім`я: ОСОБА_4 власником майна, що відчужується за Договором, не є, а тому і бути продавцем за вказаним правочином не може.

Крім того, за текстом Договору від 30.12.2010 ОСОБА_1 діяла від свого імені, та від імені інших власників об`єкта Договору, що передбачає наявність Довіреностей на вчинення таких дій. У матеріалах цивільної справи № 308/12515/15-ц (Т.3 а.с.50) міститься Довіреність від 30 грудня 2010 року, згідно тексту якої особа на ім`я ОСОБА_4 вповноважує особу на ім`я ОСОБА_1 продати належну йому частину квартири АДРЕСА_1 . Разом з тим у матеріалах цивільної справи № 308/12515/15-ц (Т1 а.с. 149 - 158) міститься Висновок експерта від 05.12 2016 року № 4/289, згідно якого у Довіреності від 30 грудня 2010 року підпис від імені ОСОБА_4 виконано не ним, а іншою особою.

Адвокат стверджує, що Договір від 30.12.2010 було оформлено без волевиявлення одного з учасників цього правочину, а саме ОСОБА_4 . У випадку визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири від 30 грудня 2010 року з моменту його укладення, слід визнати недійсним і Договір купівлі-продажу тієї ж квартири від 01 листопада 2011 року, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2, з підстав відсутності у продавця права власності на відчужуване майно.

При цьому представник посилається на положення:ч.3 ст. 203, ч.ч. 1,2,4 ст. 207, ч.ч. 2,3 ст. 209, ч.1 ст. 229, ч.1 ст. 657, ч.1 ст. 658 ЦК України, ст. ст. 43,44,45 Закону України 2 вересня 1993 року N 3425-XII «Про нотаріат», Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена Наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 N 20/5, зареєстрованим в міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за N 283/8882.

При цьому адвокат зазначає, що дійсно, згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 70 від 19 травня 2022 року, позивачка ОСОБА_1 не була визнана особою, яка на момент вчинення оспорюваного правочину перебувала у стані, який би унеможливлював усвідомлення нею значення своїх дій та позбавляв можливості керувати ними. Однак, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами. Разом з тим, вказує на те, що описова частина згаданого Висновку № 70 від 19 травня 2022 року містить посилання на те, що позивачка дійсно страждає на хронічне психічне захворювання, і страждала на нього вже на час вчинення оспорюваного правочину. На думку сторони позивача дана обставина у сукупності з тим фактом, що ОСОБА_1 не є фахівцем у галузі права, дає підстави дійти висновку, що остання могла помилитись стосовно природи правочину, прав та обов`язків його сторін.

Стосовно обраного способу захисту порушеного права, сторона позивача звертає увагу суду на те, що позовна заява містить посилання на те, що таким способом, окрім визнання недійсними оспорюваних правочинів, є також: - відновлення становища, яке існувало до порушення. Разом з тим, оскільки право власності на нерухоме майно є таким, що підлягає державній реєстрації, іншого способу захисту порушеного права позивача (за умов необхідності припинення у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно записів про право відповідачів), аніж визнання недійсними оспорюваних правочинів, не існує.

Вирішуючи справу, сторона позивача просить суд узяти до уваги положення ч.2 ст.5 Цивільного процесуального кодексу України.

Стосовно строків звернення до суду за захистом порушеного права сторона позивача просить суд взяти до уваги, що про те, що її право було порушене внаслідок укладення оспорюваних правочинів, ОСОБА_1 дізналась лише у 2015 році у процесі розслідування відкритого за її заявою кримінального провадження.

Представник позивача просить суд: позов задовольнити у повному обсязі.

01.06.2023 від позивача по справі надійшли письмові судові дебати. Так, ОСОБА_1 , вказує на те, що у 2010 р. вона хотіла зробити дарчу (передати квартиру) свому сину ОСОБА_4 , в чому їй мала допомогти шкільна подруга ОСОБА_16 , а саме переоформити документи як дарчу. Для чого, позивач передала їй документи на спірну квартиру. Однак за твердженням ОСОБА_1 , ними заволоділа група шахраїв: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ,

ОСОБА_21 , зазначає, що вказані особи скористалися її станом (депресія) заволоділи документами та грошовими коштами у сумі 10 000 дол. США, в офісі нотаріуса ОСОБА_22 переоформили квартиру на ОСОБА_2 ..

ОСОБА_1 , стверджує що у неї та її мами ОСОБА_5 , сина ОСОБА_4 , не було і не могло бути домовленості про продаж квартири т.я. це їх єдине житло.

Згодом позивач дізналася про продаж спірної квартири ОСОБА_2 . Ленчаку 01.11.2011 р.

За твердженням позивача, всі дії шахраїв були спрямовані на введення її в оману, заволодіння документами та заволодіння грошовими коштами.

Позивач просить суд: визнати недійсним договора купів-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 30.12.2010 р. та між ОСОБА_2 та ОСОБА_23 01.11.2011р.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.10.2015 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.12.2015 у справі відкрито провадження, призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.01.2016 справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.09.2016 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.09.2016 залишено без руху уточнену позовну заяву.

Розпорядженням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №228 від 28.02.2017, призначено повторний перерозподіл матеріалів справи підлягають у зв"язку із закінченням строку повноважень судді Ужгородського міськрайонного суду Сарай А.І.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначеного головуючим суддею: Шепетко І.О.

01 березня 2017 року, суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області вказану цивільну справу прийнято до провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Розпорядженням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №1286 від 15.11.2018, призначено повторний перерозподіл матеріалів справи підлягають у зв"язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень судді Ужгородського міськрайонного суду Шепетко І.О.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначеного головуючим суддею: Лемак О.В.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2019 задоволено заяву представника позивача ОСОБА_24 ОСОБА_1 про відвід судді Лемак О.В. Постановлено, цивільну справу №308/12515/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи на стороні позивача, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів, - передати до канцелярії суду для повторного перерозподілу автоматизованою системою документообігу суду даної справи іншому судді.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначеного головуючим суддею: Фазикош О.В.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.03.2021 частково задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_24 про витребування доказів. Витребувано у приватного нотаріуса Селехман Олександра Анатолійовича належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за №4799 та договору купівлі-продажу квартири від 01.11.2011 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за №4679.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 вересня 2021 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_24 , призначено по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи на стороні позивача, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів судово-психіатричну експертизу. Також, витребувано від психоневрологічного диспансерного відділення КНП « Ужгородської міської поліклініки» Ужгородської міської ради амбулаторну медичну картку ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 та надати її в розпорядження експерта для проведення судово-психіатричної експертизи. Судом було зобов`язано позивача надати експерту, у випадку необхідності, необхідні документи для проведення експертизи. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Супровідним листом від 04.03.2022 року №44/2022, 09.03.2022 на адресу суду разом із супровідним листом надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи на стороні позивача, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2022 року, провадження про справі поновлено, оскільки супровідним листом від 03.03.2022 року за №44/2022 на адресу суду повернуто ухвалу суду від 24.09.2021 без виконання, у зв`язку із відсутності проведення оплати за експертизу та незабезпеченням явки ОСОБА_1 на засідання експертної комісії. Разом із тим, на адресу суду направлено і матеріали справи в 3-х томах.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 квітня 2022 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_24 про призначення судово-психіатричної експертизи. Призначено по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи на стороні позивача, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів судово-психіатричну експертизу. Зобов`язано позивача надати експерту, на його вимогу, необхідні документи для проведення експертизи. Провадження у справі зупинено до закінчення проведення судової експертизи.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 листопада 2022 року, у справі поновлено провадження, оскільки 24.10.2022 із експертної установи разом із матеріалами справи надійшов висновок судово-психіатричного експерта №70 від 19.05.2022 року, на виконання ухвали суду від 07.04.2022 № 308/12515/15-ц.

Позивач та її представник у судове засідання не з`явилася, повідомлялась належним чином, 01.06.2023 надійшла спільна заява ОСОБА_1 та адвоката Бондарєва О.Г., про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, наполягають на їх задоволенні. В попередніх судових засіданнях позивач та її представник приймали участь, підтримували позовні вимоги повністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвоката Пітух В.І., в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги заперечує в повному обсязі, просить відмовити в позові. В попередніх судових засіданнях представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Пітух В.І. приймав участь, підтримував подані заперечення проти позову, позовні вимоги не визнав повністю.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від такого не надходило.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову на стороні позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, повідомлялись належним чином, про причини неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Суд вважає, що відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка вказаних осіб, які при цьому належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи оцінивши в сукупності наявні докази, суд приходить до наступного висновку:

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що згідно копії договору від тридцятого грудня дві тисячі десятого року, що є предметом оскарження, такий укладено між ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_5 , ОСОБА_4 іменовані надалі - Продавці та ОСОБА_2 , - надалі Покупець.

Предметом договору купівлі-продажу є квартира АДРЕСА_1 .

Згідно п. 3 вказаного договору, відчужувана квартира належить Продавцям на праві приватної власності на підставі: свідоцтва про право власності на житло виданого міським фондом комунального майна, 26.09.1994 року, на підставі розпорядження №17, свідоцтва про право на спадщину виданого Першою Ужгородською держнотконторою, 29.12.2010 року, за реєстровим номером 3-1849, зареєстрованих в КП „Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода Ужгородської міської ради Закарпатської області, за номером 6815 в книзі номер 32, право власності на нерухоме майно зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №32341711

Продаж квартири вчиняється, за ціною 57 554.00 (п`ятдесят сім тисяч п`ятсот п`ятдесят чотири) гривні, які гроші Продавці отримали повністю до підписання цього договору.

Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, що виданий КП „Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода Ужгородської міської ради Закарпатської області 30.12.2010 року за №28566599, вартість квартири, що продається, становить 57 554.00 (п`ятдесят сім тисяч п`ятсот п`ятдесят чотири) гривні.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А., зареєстровано в реєстрі за № 4799. Належність підписів сторонам договору, ніким не оспорюється.

Згідно Витягу з реєстру прав власності №28566599 від 30.12.2010 (копія міститься в матеріалах справи) квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної сумісної власності по 2/3 частки ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право власності /17/26.09.1994/ міський фонд комунального майна та 1/3 ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину /3-1849/29.12.2010/Державний нотаріус Ластівка А.В.

Згідно наданих приватним нотаріусом Селехман О.А., документів встановлено:

Згідно Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреностей) №34628888 та 34628991 приватним нотаріусом перевірено довіреності якими ОСОБА_1 уповноважили діяти від їх імені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Окрім того, в матеріалах що надані приватним нотаріусом містяться копія свідоцтва про право власності на житло від 26.09.1994 р., де вказано, що квартира яка знаходиться в АДРЕСА_2 дійсно належить на праві приватної, спільної, сумісної власності ОСОБА_1 , та членам її сім`ї бабці - ОСОБА_25 , сину ОСОБА_4 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкове майно а саме 1/3 квартири, що знаходиться в АДРЕСА_2 , за померлою ОСОБА_25 , успадкувала її дочка ОСОБА_5 .

Згідно копії довіреності від 30.12.2010 року, ОСОБА_4 , уповноважив ОСОБА_1 , продати за ціною та на умовах йому відомих, належну йому на праві приватної власності частину квартири, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Довіреність підписана ОСОБА_4 та посвідчена приватним нотаріусом Селехман О.А.

Згідно копії довіреності від 30.12.2010 року, ОСОБА_5 , уповноважила ОСОБА_1 , продати за ціною та на умовах йому відомих, належну йому на праві приватної власності частину квартири, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Довіреність підписана ОСОБА_5 та посвідчена приватним нотаріусом Селехман О.А.

Вказані довіреності перевірено приватним нотаріусом у день укладання оспорюваного Договору від 30.12.2010 року.

У матеріалах справи наявний також договір купівлі-продажу (копія) від першого листопада дві тисячі одинадцятого року укладений між ОСОБА_2 Продавцем, та ОСОБА_3 , Покупцем. Предметом договору є квартира АДРЕСА_1 . Згідно вказаного договору, квартира належить на праві приватної власності Продавцю, на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А.. 30.12.2010 року, за реєстровим номером 4799, зареєстрованого в КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода Ужгородської міської ради Закарпатської області, номер запису 6815 в книзі номер 32.

Згідно наявного в матеріалах справи Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №31787719 від 25.10.2011 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 , частка 1/1.

Згідно наявного в матеріалах справи Витягу ПРО ДЕРЖАВНУ РЕЄСТРАЦІЮ ПРАВ №30266705 від 10.06.2011, ОСОБА_2 зареєстрував право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , форма власності приватна частка 1/1.Реєстраційний номер: 32341711 .

Згідно наявного у матеріалах справи висновку судово-психіатричного експерта № 70, проведеної на підставі ухвали суду, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 30.12,2010 року була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Матеріали справи містять копію висновку (долучено до клопотання ОСОБА_4 від 19.06.2017) від 05.12.2019 року №4/2889 проведеної на підставі постанови слідчого про проведення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні відомості щодо якого внесено до ЄРДР від 24.01.2013 за №0336

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості стосовно природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач).

Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка. Має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дозволяє оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до ст. 230 ЦК України.

Кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію. При встановленні наявності обману суд має враховувати стандарт поведінки розумного учасника обороту, який наділений схожими характеристиками зі стороною, яку ввели в оману.

Аналогічні висновки наведені в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справа № 755/3903/17від 14 березня 2019 року.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладено під впливом обману.

При цьому у позові містяться посилання на статті 203, 204, 215, ч. 1 ст. 229 ЦК України та на ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Зі змісту позовної заяви позивач ОСОБА_1 посилалася одночасно на декілька підстав для визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення, визначених у частині 1 статті 229 ЦК України (щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), тобто обставин, які впливають на вчинення правочину.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї з сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести та особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивачі.

Відтак, відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману ( у даному випадку позивач). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов`язків сторін та інше. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Це означає, що обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Позивач у судовому засіданні не довела, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири вона умисно була введена ОСОБА_2 в оману щодо природи правочину та оплати.

Як вбачається зі змісту договору, його підписано в присутності нотаріуса. Встановлено особи сторін правочин, перевірено їх дієздатність та належність позивачам квартири, що відчужувався.

Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу спірної квартири, її продаж за домовленістю сторін вчинено за 57554,00 грн., які на момент підписання цього договору повністю оплачені ОСОБА_2 та отримані продавцями до підписання цього договору. На момент підписання договору сторони не мали одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунку.

Таким чином, сторони договору засвідчили, що зазначена ціна предмету договору відповідає домовленості продавця та покупця, підтвердили факт повного розрахунку та отримання позивачем грошей за квартиру, підтвердили, що має місце саме укладення договору купівлі-продажу, метою якого є реальний оплатний перехід права власності на квартиру.

Належних та допустимих доказів про те, що позивачі були введені в оману саме відповідачем щодо обставин, які мають істотне значення (невідповідність природи правочину намірам позивача), суду не надано.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач не посилалася на наявність умислу в діях ОСОБА_2 .. Саме позивач повинен довести в суді, як наявність умислу в діях відповідача, так і сам факт обману, оскільки такий обов`язок покладається на особу, яка діяла під впливом обману.

Ствердження позивача про те, що вона вважала, що укладає договір дарування, а не договір купівлі продажу квартири, суд не може розцінювати, як обман. Крім того, позивачем у судовому засіданні не доведено наявність умислу в діях відповідача.

З огляду на відсутність доказів обману відповідача щодо укладеного спірного договору купівлі продажу, відсутні правові підстави для визнання його недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України.

Позивач, як на підставу позовних вимог посилається також і на ст. 225 ЦК України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово - психіатричної експертизи.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається:

(а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;

(б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц та від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, з метою встановлення наявності такого стану у позивача ОСОБА_1 на момент укладання договору купівлі продажу квартири, судом була призначена судово - психіатрична експертиза.

Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 70 від 19.05.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2010 року була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного договору купівлі- продажу мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, суду не надала, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України.

Верховний Суд у постанові від 16.03.2020 року (справа № 204/1064/16-ц, провадження № 61-21834св19) наголосив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1 ст.225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Згідно ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із змісту позовних вимог та наявних доказів у справі, які подані сторонами, зважаючи, що в матеріалах справи міститься висновок судово-психіатричного експерта № 70 від 19.05.2022 року в якому вказується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2010 року була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, правильність вказаного висновку експерта у сторін не викликала сумніву і ними не заявлялися клопотання про проведення повторної чи додаткової судово-психіатричної експертизи на визначення саме психічного стану ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, суд вважає, що позов в цій частині є безпідставним і не доведеним належними доказами також.

ОСОБА_1 , не була визнана недієздатною. Стороною позивача подано суду докази про те, що ОСОБА_1 страждала на психічне захворювання, але доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору вона не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними, суду не надано і таких доказів не здобуто в ході розгляду справи.

Оскільки, визнавати правочин недійсним відповідно до ст.225 ЦК України можливо лише при врахуванні саме психічного стану особи, тому суд приходить до висновку, що наявний в матеріалах справи експертний висновок підтверджує ту обставину, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, необхідно довести абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі № 6-9цс12, від 28.09.2016 року у справі № 6-1531цс16 та у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18).

Доводи позивача щодо того, що вона не отримувала грошових коштів за продаж спірної квартири не можуть бути підставою для визнання недійсним договору, оскільки доводи щодо неналежного виконання грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити про неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність.

Згідно договору купівлі-продажу, грошові кошти за договором повністю сплачені покупцем продавцям до підписання договору. Доказів того, що такі умови договору сторонами не виконано та відповідач не розрахувався з позивачами, суду не надано.

Стосовно твердження позивача про те, що в договорі купівлі-продажу квартири від 30 грудня 2010 року по батькові одного із співвласників квартири - ОСОБА_9 , від імені якого по довіреності діяла позивач, вказано « ОСОБА_10 », а не « ОСОБА_11 ». Суд враховує, що і в довіреності на ім`я ОСОБА_1 , і в договорі купівлі-продажу квартири вказано ідентифікаційний номер ОСОБА_4 .. В посвідчувальному написі нотаріуса на договорі вірно вказано ОСОБА_4 .

Згідно листа від 25.11.2015 року, приватний нотаріус Селехман О.А., який посвідчував оспорюваний договір, зазначено, що має місце описка; стороною договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2010 року за реєстровим номером 9739 є ОСОБА_1 , яка діяла від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Згідно копії довіреності від 30.12.2010 року, ОСОБА_4 , уповноважив ОСОБА_1 , продати за ціною та на умовах йому відомих, належну йому на праві приватної власності частину квартири, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Довіреність підписана ОСОБА_4 та посвідчена приватним нотаріусом Селехман О.А.

Згідно копії довіреності від 30.12.2010 року, ОСОБА_5 , уповноважила ОСОБА_1 , продати за ціною та на умовах йому відомих, належну йому на праві приватної власності частину квартири, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Довіреність підписана ОСОБА_5 та посвідчена приватним нотаріусом Селехман О.А.

Вказані довіреності перевірено приватним нотаріусом у день укладання оспорюваного Договору від 30.12.2010 року.

Відповідно ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто, для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України).

За змістом статей 244-245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Укладення договору купівлі-продажу, в ситуації коли від імені продавця діє представник, саме по собі не свідчить, що мала зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.09.2019 року за № 554/10202/13-ц.

За положеннями ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

В обов`язки повіреного в силу п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України входить негайне передання довірителеві всього одержаного у зв`язку з виконанням доручення.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Вказані довіреності, якою уповноважувалася позивач ОСОБА_1 на вчинення юридично значущих дій з продажу квартири від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не оспорені у встановленому законом порядку і були чинними на момент укладення оспорюваної угоди купівлі-продажу від 30.12.2010 та діють до припинення строку їх дії до 30.12.2036 року, та, як наслідок, презюмує добросовісність дій повіреної особи в оспорюваній угоді (антонімом до чого є зловмисність дій, як то кваліфікується у ст. 232 ЦК України).

В порядку використання своїх прав, унормованих п. 2 ч. 1 ст. 248, ч. 1 ст. 249, п. 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК України, впродовж обумовленого строку дії довіреності з 30.12.2010 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не ініціювала питання про скасування виданої ними довіреності аби припинити представництво їх інтересів ОСОБА_1 в питаннях розпорядження квартирою на момент укладення спірного договору купівлі продажу квартири від 30.12.2010 р.

Позивач, як на підставу позовних вимог не посилається на ст. 232 ЦК України.

При цьому, згідно досліджених судом матеріалів цивільної справи № 712/2-4888/11 вбачається, що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 уже раніше пред`являли до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Ужгородського МНО СелехманО.А., КП «БТІ м. Ужгорода» зустрічний позов про визнання одностороннього правочину (доручення) та договору купівлі-продажу недійсним. Однак рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.12.2012 у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Дане рішення у частині вирішення зустрічного позову залишено без змін рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 25.04.2013.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову у справі № 712/2-4888/11, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 щодо визнання недійсним дорученнь та укладеного на їх підставі договору купівлі-продажу були вмотивовані тим, що вказані доручення, видані на ім`я ОСОБА_1 , а також договір купівлі-продажу квартири, підписаний ОСОБА_1 , були вчиненні під впливом обману та з перевищенням повноважень з боку ОСОБА_1 . Однак ці обставини позивачі за зустрічним позовом не довели, доказів на підтвердження факту обману не надали, істотних обставин, щодо яких нібито мав місце обман, не вказали.

Зі змісту рішень судів вбачається, що судами було встановлено що в судовому засіданні в апеляційній інстанції позивачі за зустрічним позовом факт наявності таких довіреностей не заперечили, однак стверджували, що не пам`ятають точно зміст документів, які вони підписували. Вказували, що виписані у довіреностях повноваження не відповідають усним домоленностям між сторонами. Водночас, жодних доказів на підтвердження існування будь-яких інших домовленостей суду не надали.

Згідно досліджених матеріалів цивільної справи №308/983/15-ц вбачається, що у січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, та виселення. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 . Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 15 березня 2017 року рішення суду першої інстанції у частині задоволення вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог про виселення залишено без змін.

Постановою від 09 жовтня 2019 року Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 15 березня 2017 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про виселення та прийнято в цій частині нову постанову. У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про виселення відмовлено. Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 15 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, залишено без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак у встановлені процесуальним законом строки позивачем не було надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставини того, що нотаріальна довіреність на представництво інтересів ОСОБА_4 щодо продажу квартири не видавалась та відповідно не підписувалась, на підставі яких суд може об`єктивно та достовірно встановити вказану обставину.

Належним, допустимим та достовірним доказом на підтвердження того, що ОСОБА_4 довіреність не видавав та не підписував може бути висновок почеркознавчої експертизи та відповідно лише вказаний доказ міг би спростувати наявність волевиявлення на укладання договору доручення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як на те посилається позивач.

Судом враховано, що позивачем, або представником позивача, який є адвокатом, будучи належним чином обізнаними про свої права як учасників процесу, та які користуються під час розгляду справи професійною правничою допомого, не подавалось та не заявлялось до суду клопотання про витребування від компетентних органів оригіналу довіреності та документів, що стали підставою для оформлення відповідної довіреності з метою проведення експертизи, та відповідно як і клопотання про призначення почеркознавчої експертизи по справі.

Верховний Суд в постанові від 04.09.2019 у справі № 760/10691/18 при розгляді справи про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна скасував рішення суду першої інстанції та рішення апеляційної інстанції, якими позовні вимоги було задоволено та направив справу на повторний розгляд до суду першої інстанції вказав на те, що твердження позивача про те, що підпис у оскаржуваному договорі купівлі-продажу транспортного засобу виконано не нею, а іншою особою, з`ясування питання ідентифікації виконавця підпису в оспорюваному договорі при проведенні судової почеркознавчої експертизи має визначальне значення для встановлення обставин справи та є способом реалізації основоположних засад цивільного судочинства - змагальності сторін, доведеності та переконливості їх доводів та доказів перед судом. Обов`язок доказування невідповідності підпису на оспорюваному договорі процесуальний закон покладає на позивача, а тому саме він зобов`язаний це доводити, зокрема в спосіб, визначений ним та законом, шляхом проведення в справі судової почеркознавчої експертизи. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 175/3322/16-ц; провадження № 61-17095св18.

Також суд враховує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Вимоги про визнання вказаної довіреності недійсною сторонами не заявлялось.

Таким чином, оскільки позивачем не було спростовано належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами, суд застосовує презумпцію правомірності правочину і довіреності.

Суд критично відноситься до посилань позивача про встановлені органами досудового слідства факти шахрайства та використання підроблених документів та посилання на копію нібито непідписанної довіреності ОСОБА_4 яку надано ОСОБА_1 , протокол допиту свідка ОСОБА_4 від 23 вересня 2015 року, складеного у межах кримінального провадження та посилання позивача на те, що ОСОБА_4 , що непідписав довіреність від свого імені на ім`я ОСОБА_1 , та що цей факт є начебто очевидним та встановленим органами досудового слідства.

Відповідно до вимог ст. 222 КПК України зазначено, про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування. Так, відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом.

Судом досліджено та встановлено, що в матеріалах цивільної справи відсутній дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000336 від 24.01.2013 та відповідно не встановлені межі та перелік можливих для розголошення даних. Натомість всі перелічені документи, що долучені до матеріалів цивільної справи з сторони представника позивача взяті шляхом фотокопіювання саме з кримінального провадження, враховуючи зміст пояснень позивача в заявах по суті справи та заяв адвоката про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, так і зазначенням позивачами інформації, що оригінали наданих та долучених документів перебувають в провадженні у СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області.

Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України, зазначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 82 ЦПК України зазначено, що саме вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України, серед підстав що звільніють від доказування, зазначено що обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

В Постанові ВС у справі № 927/976/17 від 12.06.2018 зазначено, що преюдицію утворюють лише ті обставини які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині рішення.

Судом встановлено, що враховуючи зміст Витягу в ЄДРДР, що знаходиться в матеріалах справи, на теперішній час досудове слідство триває, жодній особі не пред`явлено підозри та відповідно вирок у справі не приймався та справа не скеровувалась до суду, що визнається з сторони позивача у справі.

Як на підтвердження заявлених позовних вимог позивачі посилаються на встановлення факту вчинення шахрайських дій відносно спірного нерухомого майна, проте суд вважає, що вказана обставина не береться до уваги судом, оскільки не підтверджена належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами. Так, в матеріалах цієї цивільної справи знаходиться копія висновку експерта від 05.12.2016 року №4/289, згідно якого у Довіреності від 30.10.2012 року якою ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 продати належну йому частину квартири в АДРЕСА_2 , підпис від імені С.І. Качуровського виконано не ним, а іншою особою.

Проте судом вказана обставина не встановлювалась, та це не є підставою, що звільняє від доказування позивача.

Крім того, згідно долученої копії Висновку експерта від 05.12.2016 року №4/289, вбачається наявність двох підписів у Довіреності від 30.10.2012 року згідно якої ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 продати належну йому частину квартири в АДРЕСА_2 . Так, стосовно другого підпису у вказаній довіреності вказується, що підпис від імені ОСОБА_4 виконано не ним, а іншою особою. Поряд з цим, стосовно першого підпису експертом зазначено, що при порівнянні першого підпису та в довіреності ВРЕ №266080 із зразками підпису гр.. ОСОБА_4 , встановлені окремі співпадіння та відмінності ознак, але їх об`єм та значимість ні по одному із порівнянь не достатні для якого-небудь (позитивного чи негативного) висновку.

В порядку цивільного судочинства не підлягає встановленню вина осіб у вчиненні кримінального правопорушення.

В свою чергу, згідно положень ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Таким чином, нормами цивільного процесуального кодексу України встановлено обов`язок суду безпосереднього дослідження поданих сторонами доказів та встановлення об`єктивних обставин справи виключно на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідно до положень ч.1-ч.3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням вищенаведеного, суд критично сприймає відомості, наведені у висновку експерта від 05.12.2016 року №4/289 та аргументи позивача, які засновані на таких відомостях.

Вимоги про визнання недійсною довіреність від 30.10.2012 року згідно якої ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 продати належну йому частину квартири в АДРЕСА_2 до суду заявлено не було.

Крім того, у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним таких односторонніх правочинів як видача довіреності належним відповідачем є особа, яка видавала довіреність, а не нотаріус чи нотаріальна контора. Вказана правова позиція висловлена в Постанові КЦС ВС від 23.09.2020 у справі № 497/1085/16-ц. Вказана довіреність на яку покликається представник Позивача в судовому порядку не визнавалась недійсною, що в силу ст. 204 ЦК України презюмується як правомірний правочин.

В свою чергу, матеріали справи не містять клопотання сторін про проведення судової почеркознавчої експертизи також.

Оскільки вимоги позивача про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_2 від 30.12.2010 р. укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є похідними від позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_2 від 01.11.2011 р. укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , така вимога не підлягає задоволенню з підстав наведених вище.

Крім того, суд враховує, що позивач ОСОБА_1 13.10.2015 року звернулась із позовом яким просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_2 від 30.12.2010 р. укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_2 від 30.12.2010 р. укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Матеріалами справи встановлено, що представник відповідача під час розгляду справи судом першої інстанції заявив про застосування позовної давності.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А статтею 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_2 укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 - 30 грудня 2010 року.

А в подальшому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу від 01.11.2011 року.

Матеріали справи засвідчують обізнаність Позивача про укладення спірних договір, оскільки до подачі позову мали місце численні судові процеси де розглядалось питання виселення, та зняття з реєстраційного обліку, які були ініційовані як ОСОБА_2 так і ОСОБА_3 , а також питання про визнання одностороннього правочину (доручення) та договору купівлі-продажу недійсним які були ініційовані ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , які пред`являлись до самої ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 ..

Договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_2 укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 - 30 грудня 2010 року.

Відповідно до ст. ст. 256. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти, крім того початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення його цивільного права. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше (такі правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від: 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), 21 серпня 2019 року у справі 911/3681/17, 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17, 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17).

Тобто, позивач з моменту укладення оспорюваного договору - 30.12.2010 року та подальшої перепродажі 01.11.2011 року мала об`єктивну можливість звернутися до суду про захист свого права, якщо вона вважала, що відповідач при посвідченні спірного договору порушив її законні права, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у спорі, тобто належним відповідачем у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Разом з тим, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Виходячи з вищенаведеного, із заявлених позовних вимог і обґрунтування позову, оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про необґрунтованість заявленого позову, та вважає, що позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу недійсними є не доведеними належними і допустимими доказами, та вважає, що він не підлягає задоволенню.

Також Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідност.141 ЦПК України судові виграти, пов`язані з розглядом справи, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 128, 141, 263, 265, 268, 280-289, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи на стороні позивача, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош