ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3459/23 Справа № 204/8222/22 Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С.В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 січня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом №12 від 09.04.2013 року його було звільнено з посади юриста з 08.04.2013 року згідно п.8 ч.1 ст.36 КЗУпП «підстави передбачені контрактом», посилаючись при цьому на підпункт 5 пункту 18 контракту від 04.01.2011 року.

Тобто, згідно умов трудового контракту, роботодавець мав право звільнити його з посади, якщо буде пред`явлено повідомлення про підозру у вчиненні злочину в рамках кримінально-процесуального кодексу України.

Вважав таке звільнення незаконним, оскільки на момент винесення наказу про звільнення, йому не було пред`явлено підозру у вчиненні злочину, а тільки порушено кримінальне провадження відносно нього.

Просив поновити йому строк звернення з позовною заявою, скасувати наказ №12 від 09.04.2013 року про звільнення та поновити на роботі на раніше займаній посаді

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2023 року у поновленні ОСОБА_1 процесуального строку на звернення до суду із позовною заявою відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення на роботі відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 січня 2011 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на посаду юриста (за сумісництвом) (наказу №1 від 01.01.2011 року), що підтверджується копією дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 (а.с.12,18-19).

Згідно доданої копії контракту вбачається, що 04.01.2011 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено контракт, який є особливою формою строкового трудового договору та за умовами якого ОСОБА_1 призначається на посаду юриста (за сумісництвом).

Згідно пункту 3 Контракту, працівник зобов`язується виконувати роботу юриста яка полягає в підготовці позовів до Європейського суду з Прав Людини, а також інших позовів, скарг та клопотань до різних Судів України, згідно укладених контрактів з клієнтами, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством та угодою сторін.

Пунктом 9 Контракту передбачено, що фізична особа зобов`язується: оплачувати працю працівника у розмірі 300 000,00 грн на місяць.

Згідно пункту 21 Контракту, роботодавець може звільнити працівника у день коли роботодавець дізнався про обставини передбачені в пункті 18, без попередження працівника (а.с.7-11).

Згідно з пунктом 18 контракту: «У зв`язку з діяльністю підприємства яке пов`язане з надання юридичних послуг, з метою збереження ділової репутації, престижу та іміджу фірми, роботодавець встановлює наступні додаткові підстави припинення та розірвання контракту, не передбачені чинним законодавством: 1. Розголошення працівником службової та конфіденційної інформації щодо діяльності підприємства, інформації щодо клієнтів, інформації щодо фінансового стану підприємства та інформації щодо укладених контрактів; 2. Взяття працівника на облік до лікаря- фтизіатра; 3. Взяття працівника на облік до лікаря- психіатра, крім випадків коли поведінка працівника не може шкодити самому працівнику та оточуючим громадянам (стрес, після стресовий синдром та інші незначні діагнози); 4. Взяття працівника на облік до лікаря- нарколога; 5. Набуття працівником офіційного статусу підозрюваного або обвинуваченого в рамках кримінально-процесуального кодексу України в рамках будь-якої кримінальної справи незалежно від важкості вчинення злочину та незалежно від вини працівника; 6. Проведення за місцем проживання працівника обшуку, незалежно від процесуального статусу працівника по кримінальній справі та незалежно від речей які були вилученні під час обшуку; 7. Навмисне приховування інформації, зазначеної у підпунктах 2, 3. 4, 5, 6 пункту 18 цього контра; 8. Вчинення інших дій, що паплюжать ділову репутацію, престиж та імідж підприємства.

При розірванні контракту з підстав, не передбачених чинним законодавством, звільнення провадиться згідно з п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України».

08 квітня 2013 року звільнено із займаної посади згідно п.8 ч.1 ст.36 КЗУпП «підстави передбачені контрактом» (наказ №12 від 09.04.2013 року), що підтверджується копією дубліката трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 (а.с.13).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог через пропуск позивачем строку звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 5-1 КЗпП держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується тим, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Відповідно до ч.3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Відповідно підпункту 5 пункту 18 Контракту, роботодавець має право розірвати контракт, якщо працівником набуто офіційного статусу підозрюваного або обвинуваченого в рамках кримінально-процесуального кодексу України в рамках будь-якої кримінальної справи незалежно від важкості вчинення злочину та незалежно від вини працівника.

Підставою для звільнення позивача стало порушення ним підпункту 5 пункту 18 умов контракту, а саме вручення ОСОБА_1 , повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, що є підставою для припинення з ним трудового договору на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що 08.04.2013 року Костянтинівською міжрайонною прокуратурою, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001006, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, а 27.05.2013 року повідомлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України(а.с.14-15).

Враховуючи зазначене, передбачена ст. 47 КЗпП України процедура звільнення позивача не була повністю дотримана та відповідачем при звільненні позивача допущено порушення норм трудового законодавства.

Щодо строку звернення позивача до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП).

Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначатися судом у кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на оскарження рішення роботодавця про звільнення без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що початок перебігу строку на оскарження наказу про звільнення почався з дати самого звільнення, тобто з 08.04.2013 року, про що позивачеві було достеменно відомо, оскільки саме з цього часу він припинив трудові відносини з відповідачем та останньому було припинено виплату заробітної плати.

Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження його звернення на адресу відповідача за період з 09 квітня 2013 року по серпень 2022 рік з приводу з`ясування питань щодо його робочого місця та продовження трудових відносин з відповідачем.

Крім того, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 16.10.2018 року (справа №229/1810/18) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі (а.с.37-39).

Згідно даного рішення, вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 02.04.2018 року перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , якого було звільнено наказом підприємства №12 від 24.04.2018 року.

Таким чином, ОСОБА_1 достеменно знав про дату свого звільнення з 08.04.2013 року, про що також свідчить додана позивачем копія повідомлення про підозру від 27.05.13 року, а за умовами контракту роботодавець мав право звільнити останнього з посади, якщо йому буде пред`явлено повідомлення про підозру, крім того у 2018 році він був працевлаштований на іншу роботу до ОСОБА_3 (що підтверджується рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 16.10.2018), тобто позивач будучи обізнаним про своє звільнення, ще у 2013 році, до суду звертається із вимогою про скасування наказу про звільнення №12 від 09.04.2013 року та поновлення на роботі, через дев`ять років, тобто із пропуском розумного строку передбаченого статтею 233 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову ОСОБА_1 у поновленні процесуального строку на звернення до суду із позовною заявою.

Доводи, вказані в апеляційній скарзі про те, що суд неповно з`ясував обставини по справі, необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: