Справа № 212/913/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2023 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

за участю секретарів Кіясь А. Т., Фісун О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 212/913/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

за участі представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 , -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача, адвокат Швець Марина Вікторівна, звернулась до суду із даним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 20 вересня 2013 року, під час якого 20 грудня 2013 року придбали 3-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яку оформили на відповідача. Однак рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.06.2020 року по справі № 212/1178/20 шлюб між подружжям сторін було розірвано. В шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилось двоє дітей, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначала, що відповідач ще до розірвання шлюбу припинив проживати в їхній спільній квартирі на АДРЕСА_1 , де залишилась проживати лише позивачка разом з дітьми, яка там мешкала до 17 березня 2020 року, після чого вона із дітьми переїхала до м. Харків. Натомість, у вересні 2020 року, коли вона приїхала до м. Кривого Рогу, не змогла потрапити до квартири на АДРЕСА_2 , бо відповідач змінив замок на вхідних дверях. Наприкінці лютого 2022 року вона вимушена була з дітьми виїхавши з України до Польщі через війну. Вважає, що квартира за адресою АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін. На підставі переліченого просила суд провести поділ спільного сумісного майна подружжя, трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку такої квартири (загальна площа 58,7 кв. м., житлова площа 37,4 кв. м.), залишивши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки вказаної квартири, а також стягнути з відповідача судові витрати на її користь з оплати судового збору в сумі 1073,60 грн., з оплати звіту про оцінку майна в сумі 900 грн. та з оплати послуг адвоката.

Не погоджуючись із заявленими вимогами, відповідач подав відзив, де вказував, що в період шлюбу сторін, а саме: через три місяці після його реєстрації, він набув у власність спірне нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 20 грудня 2013 року, посвідченого нотаріально. Зауважував, що трикімнатна кв. АДРЕСА_3 була придбана ним за його особисті кошти, які він отримав, як дарунок від своїх батьків, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на підставі розписки від 20.12.2013 р. Додавав, що на момент купівлі квартири позивачка не працювала та не мала жодного доходу. При цьому він не мав можливості через свою низьку заробітну плату за три місяці перебування у шлюбі купити трикімнатну квартиру. Оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею у його набутті, то в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, воно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за кошти якого воно придбане. Отже, на підставі викладеного, просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Від представника позивачки, адвоката Швець М. В., надійшла відповідь на відзив, де остання вказувала, що ОСОБА_1 заперечує проти факту отримання відповідачем грошей в сумі 24500 доларів США в дар від його батьків, оскільки за законом договір дарування валютних цінностей на суму більше пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян мав бути укладений у письмовій формі та підлягав нотаріальному посвідченню за ч. 5 ст. 719 ЦК. При цьому за ч. 1 ст. 219 ЦК у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним, тому оформлюючи дарування грошових коштів в іноземній валюті шляхом розписки, а не договором дарування, посвідченим нотаріально, відповідач та його батько діяли всупереч закону, тому цей договір є нікчемним.

31 травня 2023 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу у задоволенні клопотання адвоката Скоробогатько В. Ю. про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя до вирішення іншої справи було відмовлено.

Позивачка, ОСОБА_1 , у судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в суді.

Представник позивачки, адвокат Швець М. В., підтримуючи заявлені в інтересах ОСОБА_1 вимоги у повному обсязі, надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, додаючи, що спірна квартира була придбана подружжям сторін за їх спільні кошти та в інтересах сім`ї для спільного проживання подружжя сторін, оскільки ОСОБА_1 на той момент вже була вагітною, а сторони ще до офіційної реєстрації їх шлюбу мешкали разом у фактичних шлюбних відносинах, збираючи кошти на придбання собі житла. Просила суд задовольнити позов.

Ані відповідач, ОСОБА_2 , ані його представник, адвокат Сергієнко Д. М., у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи.

Представник відповідача, ОСОБА_2 , адвокат Скоробогатько В. Ю., у судовому засіданні за допомогою відеоконференції, заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог, підтримав доводи, викладені ним у відзиві на позов, додавши, що гроші на придбання спірного житла сторонам спору надали батьки позивача, оскільки у подружжя сторін не було заощаджень на придбання собі власного житла. Просив на підставі переліченого відмовити у задоволенні позову повністю.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом було встановлено, що з 20 вересня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується актовим записом про шлюб від 20 вересня 2013 року № 303, виданим Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 1 червня 2020 року, що підтверджується копією вказаного рішення, яке набуло чинності 7 серпня 2020 року.

Під час шлюбу у подружжя сторін народились діти, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження, виданими Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актові записи № 299 від 30 квітня 2014 року та № 600 від 3 вересня 2015 року.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.01.2023 р. вбачається, що ОСОБА_2 є власником трикімнатної квартири (загальна площа 58,7 кв. м., житлова площа 37,4 кв. м.), розташованої по АДРЕСА_1 , на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданому 15 січня 2020 року, замість втраченого договору купівлі-продажу від 20.12.2013 року.

Згідно з копією договору купівлі-продажу від 20.12.2013 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 2132, вбачається, що ОСОБА_2 придбав у приватну власність трикімнатну квартиру (загальна площа 58,7 кв. м., житлова площа 37,4 кв. м.), розташовану по АДРЕСА_1 , за 90554 грн. та зі згоди ОСОБА_1 , як дружини такого покупця.

При цьому умови такого договору від 20.12.2013 року не містять доказів придбання відповідачем спірної нерухомості за його особисті кошти.

Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Заінтересована особа може, натомість, довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Так за п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Згідно із розпискою від 20.12.2013 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у якості дарунку на придбання квартири по АДРЕСА_1 грошові кошти в сумі 24500 доларів США.

Натомість, суд зазначає, що згідно із змістом положень ч. 5 ст. 719 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) (в чинній редакції та редакції на момент укладення відповідної розписки) договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесяти кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, який відповідно дорівнює 850 грн. (17 х 50 = 850), укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

За ч. 1 ст. 219 ЦК у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Також на підставі ч. 1 ст. 220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, виходячи з наведеного обґрунтування, суд зазначає, що факт передання позивачу за розпискою від 20 грудня 2013 року грошових коштів в сумі, яка перевищувала п`ятдесяти кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, в якості дарунку без нотаріального посвідчення такого правочину свідчить про його нікчемність, внаслідок чого до уваги судом не береться.

Також суд зазначає, що за абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Отже, через не забезпечення явки свідків у судове засідання стороною відповідача, якою було заявлено клопотання про їх допит, незважаючи на виклик до суду таких свідків, суд на підставі наведеного обгрунтування не прийняв свідчення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , батьків позивача, на підтвердження доводів ОСОБА_2 щодо отримання ним від них у особисту власність грошових коштів на придбання спірної квартири.

Крім того суд зазначає, що на момент написання розписки від 20 грудня 2013 року про передання грошових коштів сторони даного спору вже перебували у шлюбі між собою, а ОСОБА_1 у той час вже була в стані вагітності та згодом народила дитину у квітні 2014 року. При цьому в подальшому після придбання спірного житла позивач зареєстрував свою дружину, відповідачку по справі, у такій квартирі.

Вказане у сукупності свідчить на думку суду про те, що грошові кошти на придбання квартири по АДРЕСА_1 були використані в інтересах сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у яких протягом двох років після придбання такого житла народилось двоє малолітніх дітей.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що метою придбання спірного житла було покращення житлових умов родини подружжя сторін, що підтверджує статус спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на спірну квартиру по АДРЕСА_1 .

Суд в цьому сенсі зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18.

Отже, на підставі переліченого суд зазначає, що належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін на квартиру по АДРЕСА_1 відповідачем суду не було надано, внаслідок чого його посилання на те, що сторони не мали спільних коштів, необхідних для придбання спірної квартири, тому вона була придбана саме за кошти батьків ОСОБА_2 , суд відкидає.

Суд звертає увагу також на те, що грошові кошти використані ОСОБА_2 на придбання кв. АДРЕСА_3 були витрачені ним в інтересах його з позивачкою сім`ї вже під час їх подружнього життя, про що свідчить згода позивачки на придбання такого житла.

Навіть, якщо припустити, що гроші були надані відповідачу його батьками, то метою використання таких коштів було придбання житла для подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які очікували народження дитини, тому потребували належних житлових умов проживання.

Отже, за відсутності належних доказів доводи ОСОБА_2 про те, що позивачка не має права спільної сумісної власності на спірне житло суд не приймає.

Суд на підставі викладеного вмотивування дійшов висновку, що спірне нерухоме майно з підстав, передбачених ст. 60, 61 СК та ст. 368 ЦК, є об`єктом права спільної сумісної власності позивачки та відповідача, як подружжя, яке було набуте ними спільно за час їх перебування у шлюбі та в інтересах такого подружжя.

За ч. 1 ст. 65 СК дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За ч. 1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі ч. 2 ст. 370 ЦК в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

При цьому суд зазначає, що початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тому неподання позову про поділ майна до спливу 3-х років з дня розірвання шлюбу за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не свідчить про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 листопада 2019 року по справі № 203/304/17.

Таким чином суд зауважує, що строки звернення до суду із даним позовом ОСОБА_1 не були пропущені, внаслідок чого, враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності спірного майна, суд за встановленими обставинами справи дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_1 .

Натомість, на підставі переліченого обгрунтування за ОСОБА_2 слід залишити право власності на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_1 .

Суд зазначає, що за змістом ч. 6 ст. 139 ЦПК розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Витрати позивачки на проведення оцінки ринкової вартості квартири по АДРЕСА_1 в сумі 900 грн. підтверджуються товарним чеком від 25.01.2023 року оцінювача, ФОП ОСОБА_9 , який визначив вартість спірного майна на момент подання даного позову до суду.

Таким чином відповідно до ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню понесені витрати ОСОБА_1 на оплату нею судового збору за подачу даного позову до суду в сумі 1073,60 грн. та витрати на залучення нею оцінювача в сумі 900 грн., що загалом становить 1973,60 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири (загальна площа 58,7 кв. м., житлова площа 37,4 кв. м.), розташованої по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири (загальна площа 58,7 кв. м., житлова площа 37,4 кв. м.), розташованої по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1973,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 16 червня 2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Суддя Д. О. Козлов