КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/22556/18

Апеляційне провадження 22-ц/824/729/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Немировської О.В, Ящук Т.І.

при секретарі Кролівець О.В.

сторони

позивач Заступник керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

відповідачка ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Фролової І.В., у справі за позовом Заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування комунального майна,

в с т а н о в и в :

у червні 2018 року Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах Київської міської ради звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер №31679689 від 03.10.2016, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер № 31455107 від 19.09.2016, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

В огрунтування позову зазначав, що у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0013794 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , яка належить територіальній громаді міста Києва, вибула з її володіння поза волею власника. Згідно даних Комунального концерну «Центр комунального сервісу» спірна квартира розташована на першому поверсі п`яти поверхового будинку, двокімнатна, має загальну площу 43,1 кв. м. та згідно з ордером Міністерства оборони СРСР від 25.03.1965 № 166 надавалась гр. ОСОБА_2 , який 10.08.1989 знятий з реєстраційного обліку у зв`язку із смертю. На підставі витягу з рішення № 448 виконкому Шевченківської райради народних депутатів м. Києва від 14.08.1989 особовий рахунок на квартиру було переведено на гр. ОСОБА_3 1934 року народння(сина), який з 03.08.1965 був зареєстрований в цій квартирі, та труп якого без видимих ознак насильницької смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 виявлено у вказаній квартирі. Відповідно до інформації Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА) та Комунального концерну «Центр комунального сервісу» спірна квартира не приватизувалась. В той же час встановлено, що державним реєстратором Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціалізованого призначення «Спецжитлофонд» Зайцевим І.П. 17.10.2016 здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_4 на цю квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) на підставі дублікату довідки, серії та номер: 03/84 від 15.03.2016, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Родина». Згідно з відповіддю ЖБК «Родина» від 28.12.2016 №153/16, останній не мав і не має ніякого відношення до будівлі АДРЕСА_3 . На даний час, право власності на вказане майно зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03.10.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. (зареєстрованого в реєстрі під № 9243). Відтак спірна квартира у передбаченому законодавством порядку із комунальної власності територіальної громади міста Києва не вибувала, право власності на неї у ОСОБА_4 та у ОСОБА_1 не виникало, оскільки рішення уповноваженого органу щодо відчуження вказаного комунального майна не приймалось.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.04.2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Заступник керівника Київської міської прокуратури подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що спірна квартира вибула з комунальної власності очевидно шахрайським шляхом на підставі підроблених документів. ОСОБА_1 придбала спірну квартиру за ціною 242 300 грн, тоді як відповідно до висновку про оцінку майна її вартість становить 1 069 285,14 грн. Вироком суду встановлено, що зазначена квартира продана за демпінговою ціною. Проявивши розумну обачність відповідачка могла б з`ясувати чи дійсно квартиру побудовано у кооперативі, чому реєстрації права власності проведена на підставі дубліката довідки, а не оригіналу тощо. Витребування спірної квартири дасть змогу передати її у користування найменш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади, що свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересом відповідачки.

У відзиві представник відповідачки ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що позивач не надав доказів належності спірної квартири на праві власноті територіальній громаді, а перебування будинку на балансі не є доказом переходу права власності на квартиру до територіальної громади. Київська міська рада протягом 30 років не вчинила жодних дій щодо реєстрації свого права власності та саме така бездіяльність призвела до можливості заволодіння її майном іншою особою шахрайським шляхом. Відповідачка є добросовісним набувачем майна, оскільки не знала та не могла знати про те, що спірна квартира зареєстрована на праві власності за продавцем на підставі підроблених документів. Дізнавшись про ці обставини ОСОБА_1 звернулася із заявою у рамках кримінальної справи про визнання неї потерпілою, проте їй було відмовлено з посиланням на те, що жодної шкоди їй не завдано, а потерлілою особою є держава в особі Шевченківської районної державної адміністрації, що підтверджує, що Київська міська рада не є власником спірної квартири. Жодного цивільного позову від імені держави у рамках кримінального провадження заявлено не було. Шевченківською прокуратурою м. Києва вчинено усі дії для того, щоб ОСОБА_1 не змогла звернутися із цивільним позовом про повернення грошових коштів, сплачених за спірну квартиру та коштів, витрачених на ремонт квартири. Вказуючи на справедливий інтерес між суспільними інтересами громади та інтересами відповідачки, позивач не враховує, що ОСОБА_1 є членом громади та потребує поліпшення житлових умов.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 15.04.2021 проведено заміну назви позивача на Шевченкіська прокуратура м. Києва.

У судовому засіданні представниця позивача Вакулюк Д.С. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Також зазначив, що відповідачка після ухвалення рішення вийшла заміж та народила дитину, а її чоловік є військовослужбовцем Збройних Сил України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» проведено розмежування державного майна між загальнодержавною та комунальною власністю.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 № 26 «Про формування комунальної власності міста та районів» затверджені переліки майна комунальної власності міста Києва та одночасно визначені переліки комунальної власності 14-ти районів. Майно, що враховувалось на балансі ЖЕК-ів, було передано до комунальної власності територіальних громад районів міста Києва.

У 2001 році при проведенні адміністративної реформи відповідно до рішення Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунального майна міста та районів» станом на 01.10.2001 проведено розмежування комунального майна між 10-ма новоутвореними районами міста Києва.

Згідно з вказаним рішенням Київської міської ради житловий будинок на АДРЕСА_3 належав до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 та розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 житловий будинок на АДРЕСА_3 належить до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва та перебуває у сфері управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.

Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємство «Керуюча дирекція» (стара назва) будинок АДРЕСА_3 закріплений на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

Згідно даних Комунального концерну «Центр комунального сервісу» квартира АДРЕСА_1 розташована на першому поверсі п`яти поверхового будинку, двокімнатна, має загальну площу 43,1 кв. м. та згідно з ордером Міністерства оборони СРСР від 25.03.1965 № 166 надавалась гр. ОСОБА_2 , який 10.08.1989 знятий з реєстраційного обліку у зв`язку із смертю. На підставі витягу з рішення № 448 виконкому Шевченківської райради народних депутатів м. Києва від 14.08.1989 особовий рахунок на квартиру було переведено на гр. ОСОБА_3 1934 року народження(сина), який з 03.08.1965 був зареєстрований в цій квартирі та труп якого без видимих ознак насильницької смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 виявлено у вказаній квартирі.

Відповідно до інформації Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та Комунального концерну «Центр комунального сервісу» квартира АДРЕСА_1 станом на жовтень 2016 року не приватизована.

Державним реєстратором Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціалізованого призначення «Спецжитлофонд» Зайцевим І.П. 17.10.2016 здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) на підставі дублікату довідки, серії та номер: 03/84 від 15.03.2016 виданої Житлово-будівельним кооперативом «Родина».

У тексті зазначеного дублікату довідки вказано, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 виникло на підставі повної сплати ним паєнакопичення за квартиру 02.02.1996 у розмірі 3 173,16 грн.

Відповідно до відповідді Житлово-будівельного кооперативу «Родина» від 28.12.2016 № 153/16 останній не мав і не має ніякого відношення до будівлі АДРЕСА_3 .

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 8-4/791 від 12.05.2017 відбиток печатки ЖБК «Родина» в дублікаті довідці (дублікат) ЖБК «Родина» № 03/84 від 15.03.2016 на ім`я ОСОБА_4 нанесений не печаткою ЖБК «Родина».

Під час допиту в ході розслідування у кримінальному провадженні №0013794 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_4 повідомив, що в дійсності ніколи не був власником квартири АДРЕСА_1 , наміру вчиняти будь-які правочини щодо спірного майна не мав, а під час підписання договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_1 підписав документи, яких не читав та отримав за це грошову винагороду від сторонніх осіб.

22.09.2016 між ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченком О.В. та ОСОБА_1 укладено попередній договір купівлі-продажу спірної квартири.

Відповідно до вказаного договору сторони домовилися у строк до 03.10.2016 включно укласти договір купівлі-продажу квартири. Попередній договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

03.10.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири за ціною 242 300 грн, які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстровано в реєстрі за № 9243.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2019 у справі № 761/40982/18 встановлено, що 03.10.2016 ОСОБА_4 , отримавши від невстановленої досудовим розслідуванням особи завідомо підроблені документи, які б підтверджували його право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , прибув до офісу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П., що по АДРЕСА_4 , з метою укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири, де зустрівся з ОСОБА_1 , яка хотіла придбати дану квартиру, згідно умов, зазначених в оголошенні. Після чого, з метою надання своїм діям офіційності, бажаючи при цьому приховати дійсні обставини справи, ОСОБА_4 навмисно надав ОСОБА_1 та нотаріусу Ковальчуку С.П. в якості документів, що підтверджують його право приватної власності на нерухомість, завідомо підроблені документи - довідку (дублікат) з ЖБК «Родина» про повну сплату ОСОБА_4 пайових внесків, довідку КМ БТІ та довідку про склад сім`ї. Цим вироком ОСОБА_4 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України та йому призначено покарання у вигляді обмеження волі на строк 1 рік 3 місяці та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуванян покарання з випробувальним строком на 1 рік.

Сторони повідомили, що відповідно до свідоцтва про смерть, виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не знала і не могла знати про можливі протиправні дії ОСОБА_9 , що полягали у заволодінні спірною квартирою злочинним шляхом та надаючи свою згоду на оформлення договору купівлі-продажу, обґрунтовано вважала спірну квартиру такою, що придбана/набута продавцем законним шляхом, а отже вона є добросовісним набувачем.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходя з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ч. 1 ст. 386 ЦК України)

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до положень ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до листа Департамента комунальної власності м. Києва від 12.03.2018 житловий будинок на АДРЕСА_3 , в якому знаходиться спірна квартира, належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та перебуває у сфері управління Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації.

Та обставина, що спірна квартира набута ОСОБА_4 у власність на підставі підроблених документів встановлена вироком суду, який набрав законної сили.

Позивач вважає помилковими висновки суду щодо встановлення обставин добросовісності відповідачки як набувача спірного майна, вказуючи на те, що проявивши розумну обачність вона могла б перевірити правомірність реєстрації права власності на цю квартиру за продавцем ОСОБА_4 .

Разом з тим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції чинній як на час реєстрації права власності на спірну квариру за ОСОБА_4 , так і на час реєстрації права власності за відповідачкою, перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень проводиться при проведенні державної реєстрації прав державним реєстратором.

ОСОБА_1 не мала зобов`язання перевіряти правильність реєстрації права власності за продавцем. Більше того, договір купівлі - продажу спірної квартири посвідчено приватним нотаріусом, яким попередньо перевірено наявність реєстрації права власності за продавцем та його право на відчуження цієї квартири.

Слід зазначити, що реєстрація права власності на спірну квартиру за продавцем проведена на підставі Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором, що виключає будь - які сумніви у сторонньої особи щодо незаконності такої реєстрації.

Наявність зареєстрованого, а отже офіційно визнаного і підтвердженого державою, права власності, у продавця на предмет продажу, виключає у покупця сумніви у незаконності набуття такого права власності.

Відтак, надаючи свою згоду на оформлення договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 обґрунтовано вважала спірну квартиру такою, що придбана/набута продавцем законним шляхом.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів про те, що будинок АДРЕСА_3 не був зареєстрований у державному реєстрі прав на нерухоме майно як власність територіальної громади.

Відповідно до листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 18.01.2016 на підставі звернення мешканців будинку спірна квартира 24.10.2015 була розкрита працівниками Шевченківського РУГУ м. Києва та у ній виявлено труп ОСОБА_3 , який був наймачем цієї квартири. Після проведення відповідних дій квартира була опечатана та ключі від квартири знаходилися у Шевченківського РУГУ м. Києва.

Позивач не надав будь - яких пояснень про те, які дії вчинені Шевченківським РУГУ м. Києва чи Київською міською радою у проміж часу майже рік між опечатенням спірної квартири і до укладення договору купівлі - продажу ції квартири, та яким чином знято «опечатування» цієї квартири тощо.

У вироку суду ці обставини також не встановлено.

Про продаж спірної квартири було подано оголошення у мережі «Інтернет». Як зазначив представник відповідачки у придбанні спірної квартири їй допомогала ріелтор, з яким вона оглядала спірну квартиру та ця квартира мала стан як після пожежі.

22.09.2016 між ОСОБА_7 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено попередній договір купівлі - продажу спірної квартири.

Відтак з наданих документів вбачається, що ОСОБА_1 вчиняла усі дії при купівлі квартири як добросовісний покупець.

Дізнавшись про те, що відносно продавця відкрито кримінальне провадження та розуміючи можливість заявлення до неї вимоги про витребування квартири ОСОБА_10 подала заяву про визнання неї потерпілою.

Відповідно до постанови від 23.10.2017 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання неї потерпілою у кримінальному провадженні відмовлено. У даній постанові зазначено, що потерпілою особою є держава в особі Шевченківської районної державної адміністрації, якій злочинними діями завдано значної матеріальної шкоди. ОСОБА_1 є власником спірної квартири та їй не завдано моральнї, фізичної або майнової шкоди.

Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Позивач не лише не довів недобросовісність дій відповідачки, а й не намагався надати такі докази або довести такі обставини, посилаючись виключено на те, що право власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру зареєстровано на підставі підроблених документів.

Саме по собі посилання в апеляційній скарзі на те, що спірна квартира придбана відповідачкою за низькою ціною не свідчить про недобросовісність дій відповідачки.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України»від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Відповідно ж до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу, зокрема, до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У даній справі не встановлено, що відповідачка має на праві власності інше житлове приміщення, окрім спірної квартири.

Вказуючи в апеляційній скарзі на те, що витребування спірної квартири дасть змогу передати її у користування наймеш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади, що свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересом відповідачки, позивач не зазначає чому з часу смерті наймача квартири (11.10.2015) Киїською міською радою не вчинялися будь - які дії щодо надання цієї квартири особам, потребуючим поліпшенні житлових умов.

З часу порушення кримінального провадження доступ у спірну квартиру не було заблоковано, квартира не була повторно опечатана, ОСОБА_1 відмовлено у визнанні потерпілою у кримінальному провадежнін саме з тих підстав, що вона є належним власником квартири, а тому ОСОБА_1 після набуття спірної квартири у власніть здійснила в ній ремонт.

У даній справі жодна дія (бездіяльність) органу влади, зокрема, щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 , не реєстрація права власності на будинок Київської міською радою, не забезпечення схоронності майна, яке опечатане не визнана неправомірною.

З вироку суду вбачається, що матеріали відносно невстановленої слідством особи, від якої ОСОБА_4 отримав підроблені документи для здійснення реєстрації права власності на спірну квартиру виділено в окреме провадження. Будь - які дані щодо притягнення даної особи до відповідальності відсутні.

Держава могла заявити цивільний позов у межах кримінального провадження з вимогою про відшкодування вартості спірної квартири, проте таких дій вчинено не було.

Право держави на отримання компенсації вартості спірної кварири не втрачено, оскільки й надалі розслідується кримінальна справа відносно особи, яка підробила документи, на підстав яких за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності.

Натомість відповідачка втратила право на отримання коштів, сплачених за спірну квартиру в порядку реституції від ОСОБА_4 , оскільки він помер.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про те, що судом не дотримано справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересом відповідачки колегія суддів вважає безпідставними.

Крім того, відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 645/4220/16-ц конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Оскільки позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 є похідними від вимоги про витребування спірної квартири, такі вимоги суд правильно визнав безпідставними.

Реєстрація права власності за відповідачкою проведена на підставі договору купівлі - продажу квартири та будь - яких незаконних дій при проведенні такої реєстрації не встановлено.

Оскільки у задоволенні позову про витребування спірної квартири відмовлено, то сама по собі вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 не може бути задоволена, так як скасування такої реєстрації не поновлює право власності Київської міської ради на спірну квартиру.

Судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, висновки, викладені у постановах Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини.

Колегією суддів при розгляді даної справи також взято до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08.03.2023 у справі № № 522/16163/18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 27.03.2023.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук