Справа № 128/214/21
Провадження № 22-ц/801/747/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 рокуСправа № 128/214/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 01 березня 2023 року про відмову у забезпеченні первісного позову, постановлену суддею Вінницького районного суду Вінницької області Бондаренко О.І.,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею; зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення способу участі у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини з матір`ю.

В ході розгляду справи ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову, зокрема заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь -які дії, спрямовані на вчинення перешкод ОСОБА_1 у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу з малолітнім сином ОСОБА_3 ; зобов`язати ОСОБА_2 , до прийняття рішення у справі, дотримуватись Розпорядження Вінницької районної адміністрації Вінницької області від 23.11.2020 №327 та забезпечувати зустрічі батька з дитиною без присутності матері за умови, що батько ОСОБА_1 попереджатиме ОСОБА_2 про можливість/ неможливість побачення у визначений день із дитиною та місце її перебування під час зустрічей.

Мотивує заяву тим, що він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 05.11.2020 та від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням суду від 04.03.2020 з ОСОБА_1 стягуються аліменти на сина, при цьому заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_1 відсутня, батько додатково добровільно фінансово сприяє утриманню свого малолітнього сина, цікавиться його життям, здоров`ям та розвитком. Починаючи з моменту фактичного припинення спільного проживання між сторонами почалися непорозуміння щодо прийняття участі батька у вихованні сина та можливості бачитися з ним. Вказує, що він систематично приїздив за місцем проживання дитини з метою зустрічей, однак ОСОБА_2 при кожній зустрічі маніпулювала доброзичливим ставленням батька до сина, часті конфлікти матері ОСОБА_2 з батьком дитини у присутності сина - викликають у сина негативні емоції й переважно страх перед емоційними реакціями матері. Як наслідок при такому стані дитини, зустрічі з батьком також стають неможливими, коли дитина перебуває з одним із батьків окремо, то почувається спокійно та емоційно-стабільно, що помітно не лише батьку, а й стороннім особам (вихователям у дошкільному закладі, сусідам, родичам, знайомим). В подальшому Розпорядженням Вінницької районної адміністрації Вінницької області від 23.11.2020 №327 визначено дні побачень ОСОБА_1 з його малолітнім сином, проте, ОСОБА_2 не дотримується положень Розпорядження та умисно створює перешкоди у спілкуванні дитини з батьком, виходячи виключно з особистого ставлення до колишнього чоловіка, нехтуючи як інтересами дитини, так і правами та обов`язками батька на виконання сина й спілкування з ним.

З початку 2022 року та дотепер ОСОБА_2 повністю перестала допускати ОСОБА_1 до сина; заборонила вихователям у дошкільному закладі надавати батьку можливість поспілкуватись з сином всупереч взаємному бажанню дитини й батька; не дозволяє дитині бачитися з дідусем та бабусею по лінії батька ані особисто при зустрічах, ані засобами зв`язку. Тому, у Відділі поліції перебувають матеріали перевірки з приводу того, що громадянка ОСОБА_4 перешкоджає бачитись із сином громадянину ОСОБА_5 .

Дитина протягом 2-х років росте фактично без участі батька, який в свою чергу виявляє бажання та має можливість сприяти його гармонійного розвитку. Наведені обставини в своїй сукупності призводять до втрати емоційного зв`язку між батьком та сином та можуть призвести до того, що дитина не бажатиме проводити час із батьком після вирішення даної справи, що порушуватиме як права батька так й інтереси дитини.

Вказані обставини стали підставою для звернення з даною заявою до суду.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 01 березня 2023 року в задоволені заяви відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що вона постановлена судом з порушення норм процесуального права, при цьому не повно з`ясовані обставини справи, ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, тому просить її скасувати, а заяву задовольнити.

В якості доводів скаржник посилається на ту обставину, що суд першої інстанції при вирішенні його заяви не врахував, що метою забезпечення позову це підтримання емоційного зв`язку з тим з батьків, з ким діти не проживають, такі способи повинні мати можливість регулярно спілкування з дитиною з огляду на потреби й інтереси дитини. Вказує, що надано належні докази, які доводять неможливість спілкування із сином впродовж тривалого часу, крім того ОСОБА_2 не заперечує, що у батька немає можливості спілкуватися із сином. Також, судом не було враховано інтереси дитини та відхилено мотиви ОСОБА_1 про необхідність відновлення спілкування дитини і батька.

В свою чергу ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду без змін. Вказує, що апеляційна скарга не містить доводів щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права.

На електронну адресу суду надійшла заява від представника Служби у справах дітей Вінницької міської ради, у якому просила судове засідання провести без її участі.

Суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у її відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку, апеляційна скарга підлягає частковму задоволенню з огляду на таке.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам ухвала суду не відповідає.

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що визначені мета та спосіб забезпечення первісного позову є за змістом тотожними заявленим позовним вимогам; не співвідносяться з заявленими позовними вимогами, оскільки в їх основу покладено втручання задля зміни ставлення на користь позивача, що суперечить змісту заходів забезпечення позову та меті їх застосування, яка полягає в захисті інтересів учасника процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб. Окрім цього, ОСОБА_1 не обґрунтував, яким чином невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у разі якщо буде задоволено вимоги зустрічного позову, а тому відсутні правові підстави для задоволення заяви про забезпечення первісного позову.

Колегія суддів не може цілком погодитись з таким висновком суду.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачені статтею 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Окрім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пункті 3 якої передбачено, що позов може забезпечуватись встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Частиною десятою статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами дійсно існує спір з приводу визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, визначення способу участі у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини з матір`ю.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно зі статтею 157СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

З аналізу зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини випливає, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

Як вбачається із матеріалів справи, на даний час син сторін ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю.

Про наявність конфліктної ситуації між сторонами з приводу участі батька у спілкуванні з сином свідчить факт звернення ОСОБА_1 до відділу поліції, що підтверджується копією відповіді відділу поліції №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області від 27.02.2023.

Обставини, викладені в заяві про забезпечення первісного позову та докази, надані на їх підтвердження, свідчать про наявність фактичних обставин, з яким пов`язується застосування заходів забезпечення первісного позову.

Батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Враховуючи предмет первісного позову, обраний позивачем вид його забезпечення в частині зобов`язання відповідача забезпечити його спілкування з малолітнім сином, не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з його батьком.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки наданим заявником доказів існування перешкод у спілкуванні з дитиною, що призвело до помилкового висновку про недоведеність існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення первісного позову.

При цьому судом першої інстанції не враховано, що тривалий розгляд даної справи без можливості спілкування дитини з батьком може призвести до втрати емоційного зв`язку між батьком та дитиною, що в свою чергу ускладнить або зробить неможливим виконання рішення про задоволення первісного позову.

Надання можливості побачення та спілкування дитини з батьком до вирішення даного спору по суті необхідне для нормального розвитку дитини та відповідає інтересам дитини.

Сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з батьком.

Відмовляючи в забезпеченні позову суд першої інстанції на зазначені обставини належної уваги не звернув, що призвело до передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення поданої заяви.

Враховуючи викладене, виходячи з існування спору між батьками, щодо визначення способу участі у вихованні дитини, спілкуванні з нею та визначення місця проживання дитини з матір`ю не вирішено, зважаючи на те, що ОСОБА_2 чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною, з урахуванням рівності у правах батьків, щодо виховання дитини, колегія суддів дійшла висновку про доцільність забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення перешкод ОСОБА_1 у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу з малолітнім сином та зобов`язання ОСОБА_2 забезпечувати зустрічі батька з дитиною без присутності матері, за умови що батько попереджатиме ОСОБА_2 про можливість/неможливість побачення у визначений день із дитиною та місце її перебування під час зустрічей.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є частково суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення первісного позову. В задоволені решти вимог заяви слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 01 березня 2023 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення перешкод ОСОБА_1 у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу з малолітнім сином ОСОБА_3 .

Зобов`язати ОСОБА_2 забезпечувати зустрічі батька з дитиною без присутності матері, за умови що батько ОСОБА_1 попереджатиме ОСОБА_2 про можливість/неможливість побачення у визначений день із дитиною та місце її перебування під час зустрічей.

В решті вимог заяви відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 березня 2023 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало