Постанова

Іменем України

30 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 646/2811/21

провадження № 61-4151св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кулієва Людмила Леонідівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 13 березня 2023 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кулієва Л. Л. про визнання права власності в порядку спадкування за законом, встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що 02 жовтня 2019 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 53/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 . У свідоцтві помилково зазначена адреса реєстрації проживання - АДРЕСА_1 , оскільки такої адреси не існує, що підтверджується відповідними доказами та вказаним свідоцтвом, у якому зазначена адреса цієї самої нерухомості лише як: АДРЕСА_1 .

За адресою: АДРЕСА_1 постійно мешкала та була зареєстрована ОСОБА_3 , їй належало 53/200 часток домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності та 53/200 часток на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Посилався на те, що інші 47/100 часток цього домоволодіння належать йому на підставі договору дарування від 14 жовтня 2002 року. Виділ частки домоволодіння та поділ земельної ділянки за цією адресою ані за договором, ані за рішенням суду не проведено.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона була його бабусею і на час відкриття спадщини він проживав та був зареєстрований разом з нею.

За життя ОСОБА_3 заповіту не складала, інших спадкоємців, крім нього, які б прийняли спадщину, немає.

У 2020 році він звернувся до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав на зазначене спадкове майно, втім йому було відмовлено з підстав відсутності факту прийняття ним спадщини.

У листі № 182/01-16 від 20 травня 2020 року нотаріус зазначив, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 була відкрита 02 жовтня 2019 року за № 5/2019 та видано свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємцю, який прийняв спадщину, проживаючи разом з померлою на день її смерті, станом на 12 жовтня 2004 року за однією адресою: АДРЕСА_1 на підставі наданої їй довідки від 11 вересня 2019 року.

Звертав увагу на те, що ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 53/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , однак, даної адреси не існує.

Отже, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та яка постійно мешкала і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , залишилась спадщина, яка складається з 53/100 часток цього домоволодіння. На час смерті у шлюбі спадкодавець не перебувала. Її дочка, ОСОБА_4 , його мати, спадщину не приймала.

Зазначає, що за час життя ОСОБА_3 він постійно з нею проживав, регулярно з нею спілкувався, цікавився її життям та надавав допомогу, піклувався про неї, мешкаючи та ведучи спільний побут.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 53/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 у частині 53/200 часток;

- встановити факт проживання ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час її смерті за адресою: будинок АДРЕСА_1 ;

- визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 53/200 часток домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель за АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 596 кв. м.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2021 року у складі судді Власової Ю. Ю. позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час її смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 02 жовтня 2019 року, видане приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кулієвою Л. Л., зареєстроване в реєстрі за № 1848.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 53/200 часток домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відомості про реєстрацію ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , що внесені органом реєстрації до Реєстру територіальної громади міста Харкова за заявою ОСОБА_2 від 11 вересня 2019 року при наданні ним «будинкової книги» та свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , учинені у спосіб, що не передбачений наведеними нормами законодавства України.

Суд врахував, що відповідачем не спростована обставина, що він разом зі своєю сім`єю і ОСОБА_1 разом з його сім`єю зареєстровані у даному домоволодінні та взяв до уваги факт відсутності такої адреси, як АДРЕСА_1 , що підтверджено наявними у матеріалах справи доказами.

Ураховуючи положення законодавства, офіційних повідомлень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про відсутність такої адреси, як АДРЕСА_1 , районний суд встановив юридичний факт проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, то суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не мав права на спадкування права власності на спірне майно після смерті ОСОБА_3 на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки підставою для видачі 02 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кулієвою Л. Л. ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 слугувало те, що він, як спадкоємець, постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 , що спростовано у ході судового розгляду.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, то районний суд взяв до уваги, що спадкоємців двоє (позивач та відповідач), спадкове майно поділяється між ними у рівних частках. Отже, суд визнав право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на 53/200 часток домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Додатковим рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2021 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Ларенка Д. В. про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 500 (одинадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок.

У задоволенні заяви у іншій її частині відмовлено.

Додаткове рішення районного суду мотивовано тим, що такі юридичні послуги, як зустріч, аналіз обставин справи, консультації з вивченням документів по суті є тотожними послугами і не потребують самостійного відокремлення. Крім того, обсяг наданих стороною позивача документів до позовної заяви є невеликим і не потребує значного часу для їх вивчення, а аналіз законодавства та судової практики по суті не є юридичною послугою, а є професійним обов`язком адвоката.

Ураховуючи складність справи, наданий адвокатом обсяг послуг, затрачений ним час на надання таких послуг, суд вважав, що стягнення таких витрат з відповідача становитиме надмірний тягар та суперечитиме принципу їх розподілу. Тому районний суд вважав співмірними та такими, що відповідають критерію реальності та розумності витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 500,00 грн, а не у розмірі заявлених 48 000 грн.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 13 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2021 року скасовано, ухвалено нове рішення по суті заявлених вимог.

ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що для набуття ОСОБА_1 права на спадкове майно в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України не має правового значення, чи була встановлена у визначеному законом порядку така адреса як будинок АДРЕСА_1 , адже сам факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за однією адресою: АДРЕСА_1 , проте фактичне проживання у різних (окремих) будинках та окремими сім`ями не може автоматично породжувати у ОСОБА_1 права на спадкування після смерті ОСОБА_3 .

Апеляційний суд вважав, що позивач не надав суду належних й допустимих, доказів на підтвердження факту проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, тобто не довів юридичних фактів спільного проживання, ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 13 березня 2023 року й залишити в силі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2021 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У березні 2023 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 травня 2023 року у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Воробйової І. А. на підставі службової записки Секретаря Першої судової палати Луспеника Д. Д. справу призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А., Судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Хопта С. Ф.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2023 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 25 липня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А., Судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Хопта С. Ф., Коломієць Г. В., Гулько Б. І.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 липня 2023 року у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_5 на підставі повідомлень судді Лідовця Р. А. від 25 липня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А., судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Гулейков І. Ю., Коломієць Г. В., Гулько Б. І.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 серпня 2023 року у зв`язку із перебуванням у відпустці судді Гулейкова І. Ю. на підставі повідомлення судді Лідовця Р. А. від 29 серпня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А., судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Білоконь О. В., Коломієць Г. В., Гулько Б. І.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що, скасувавши рішення районного суду в частині встановлення факту проживання, суд апеляційної інстанції не навів мотивів судового рішення.

Зазначає, що ведення спільного господарства та спільного побуту і наявність взаємних прав і обов`язків підтверджується тим, що він зі спадкодавцем були співвласниками одного домоволодіння за однією адресою, де мешкали усі разом. Іншого житла у спадкодавця не було, її проживання за місцем реєстрації встановлено судом.

Вважає неправильними висновки суду апеляційної інстанції про правомірність посвідчення нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за відповідачем, оскільки останнім було надано інформацію про реєстрацію його зі спадкодавцем за неіснуючою адресою ( АДРЕСА_1 ).

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_1 вказує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, а саме у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц (провадження № 61-5777св20) (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2023 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Крутько І. М. подано відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що у задоволенні касаційної скарги слід відмовити, оскільки її доводи є необґрунтованими.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки за відсутності факту спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем виключається фактичне прийняття спадщини. При цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали у власності відокремлене нерухоме майно, оскільки домолодіння складалося з двох будинків.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі рішення виконавчого комітету Червонозаводської районної ради народних депутатів (м. Харків) № 196 від 25 квітня 1989 року домоволодіння у цілому, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та складається з двох жилих будинків, належало на праві особистої власності ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння, виданого 08 червня 1989 року виконавчим комітетом Червонозаводської районної Ради народних депутатів УРСР. Означене свідоцтво видано взамін договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою № 33061/2 від 07 листопада 1949 року (том 1, а. с. 17).

Надалі 47/100 часток цього домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель за АДРЕСА_1 належали на праві власності ОСОБА_7 на підставі договору дарування, посвідченого Першою харківською державною нотаріальною контрою 02 серпня 1989 року за реєстровим № 1-689 та зареєстрованому у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Харківське МБТІ») 24 серпня 1989 року за реєстровим № 46767, що підтверджується договором дарування від 14 жовтня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Губською В. А., зареєстрованим у реєстрі за № 6247.

Відповідно до договору дарування від 14 жовтня 2002 року ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар 47/100 частин домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель за АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 32).

Згідно з договором дарування від 14 жовтня 2002 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Губською В. А., на земельній ділянці розміром 596 кв. м розташовано: жилий будинок - літера «Б-1», жилою площею 42,2 кв. м, жилий будинок - літера «Д-1», жилою площею 30,9 кв. м, надвірні будівлі: два льохи - літери «В», «Ж», зливна яма - літера «З», два сараї - літери - «И», «К», огорожа - літери № 1, 3-8, колодязь - літера № 2, замощення - літера І.

У користування обдарованого ОСОБА_1 відповідно до цього договору, перейшло 47/100 часток домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель за АДРЕСА_1 , а саме: жилий будинок - літера «Д-1», 1/2 частина огорожі, льох - літера «Ж», колодязь № 2, сарай - літера «И», згідно з договором дарування, посвідченого Першою Харківською Державною нотаріальною контрою 02 серпня 1989 року за реєстровим № 1-689, зареєстрованого у КП «Харківське МБТІ» 24 серпня 1989 року за реєстровим № 46767 та згідно з технічним паспортом на домоволодіння, виданого КП «Харківське МБТІ» 18 квітня 2002 року за реєстровим № 46767 (том 1, а. с. 32).

Інші 53/100 часток домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель за АДРЕСА_1 належали на праві власності ОСОБА_3 : 53/200 часток - на підставі свідоцтва про право власності, посвідченого державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори 04 квітня 1991 року за реєстровим № 5-688, зареєстрованого у КП «Харківське МБТІ» 11 квітня 1991 року, номер запису № 46767 та 53/200 часток - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори 04 квітня 1991 року за реєстровим № 5-690, зареєстрованого у КП «Харківське МБТІ» 11 квітня 1991 року, номер запису № 46767, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим ОСОБА_2 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кулієвою Л. Л. 02 жовтня 2019 року та зареєстрованим у реєстрі за № 1848 (том 1, а. с. 12).

Указані обставини підтверджуються інформацією КП «Харківське МБТІ» від 23 квітня 2020 року № 3944/04-08/20, відповідно до якої згідно з наявних архівних матеріалів реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року КП «Харківське МБТІ» проведено наступним чином:

- 47/100 часток за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 14 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Губською В. А., реєстровий номер № 6247;

- 53/200 часток за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 04 квітня 1991 року Першою харківською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер № 5-688;

- 53/200 часток за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 04 квітня 1991 року Першою харківською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер № 5-690 (том 1, а. с. 15).

Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 , виданого КП «Харківське МБТІ» 18 квітня 2002 року, домоволодіння, що розташовано на земельній ділянці розміром 596 кв. м, складається з: жилого будинку - літера «Б-1», жилою площею 42,2 кв. м, жилого будинку - літера «Д-1», жилою площею 30,9 кв. м, надвірних будівель: два льохи - літери «В», «Ж», зливна яма - літера «З», два сараї - літери - «И», «К», огорожа - літери № 1, 3-8, колодязь - літера № 2, замощення - літера І (том 1, а. с. 142-146).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 03 березня 2020 року, актовий запис № 9136 від 12 жовтня 2004 року, а також повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (том 1, а. с. 28, 84-85).

02 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кулієвої Л. Л. із заявою про прийняття спадщини, відповідно до якої зазначив, що спадщину він прийняв, проживаючи разом із померлою на день її смерті. На підтвердження цієї обставини відповідачем нотаріусу надано інформаційну довідку територіальної громади міста Харкова від 11 вересня 2019 року про те, що станом на день смерті ОСОБА_3 , яка проживала у АДРЕСА_1 були зареєстровані її онук ОСОБА_2 , дружина онука ОСОБА_8 (том 1, а. с. 123).

02 жовтня 2019 року нотаріусу надана заява ОСОБА_9 (доньки ОСОБА_3 ) про відмову від прийняття спадщини (том 1, а. с. 124).

02 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кулієвою Л. Л. ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , що зареєстровано у реєстрі за № 1848, а саме: права власності на 53/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 596 кв. м, та складається з: житлового будинку - літера «Б-1», житловою площею 42,2 кв. м, загальною площею 60,8 кв. м; житлового будинку - літера «Д-1», житловою площею 30,9 кв. м, загальною площею 52,9 кв. м; надвірних будівель: сараї літери «И», «К», льохи літери «В», «Ж», зливна яма літера «З», колодязь літера № 2, огорожа літери № 1, 3-8, замощення літера І (том 1, а. с. 151).

30 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кулієвої Л. Л. із заявою про прийняття спадщини.

Листом від 20 травня 2020 року № 182/01-16 нотаріус повідомила ОСОБА_1 про відсутність підстав для видачі йому свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з відсутність факту прийняття ним спадщини (том 1, а. с. 11).

06 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кулієвої Л. Л. із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на 53/200 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кулієвої Л.Л. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 квітня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину за законом іншому спадкоємцю за законом - ОСОБА_2 (том 1, а. с. 10).

З письмового повідомлення Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 23 червня 2020 року № 2396/0/50-20, на підставі оригіналу свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 12 жовтня 2004 року міським ВРАЦС № 4 Харківського ОУЮ, актовий запис № 9136 та заяви від 11 вересня 2019 року про зняття особи з реєстрації місця проживання, з урахуванням даних будинкової книги за адресою: АДРЕСА_1 стосовно реєстрації з 29 грудня 1949 року місця проживання ОСОБА_3 , до Реєстру територіальної громади міста Харкова органом реєстрації були внесені відомості стосовно зазначеної особи, та одночасно було знято її з реєстрації місця проживання за вказаною адресою (том 1, а. с. 33).

З письмового повідомлення відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 21 травня 2020 року № 6301.6.3.108, відповідно до наказу Державної міграційної служби № 41 від 22 лютого 2018 року відомості/талони про зняття місця проживання зберігаються в обліковій картотеці ВОМІРМП ГУДМС України у Харківській області протягом шести років, після чого вилучаються і знищуються (том 1, а. с. 25).

Відповідно до письмового повідомлення Державної міграційної служби України у Харківській області строк зберігання заяв про реєстрацію місця проживання/перебування та зняття з реєстрації місця проживання осіб та за необхідності відповідних копій документів, які подаються для здійснення реєстрації місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання у паперовому вигляді, становить три роки (том 1, а. с. 34).

З інформаційних довідок Департаменту містобудування та архітектури Харківської міської ради від 01 червня 2020 року за № С-9-616/0/333-20.01.01-12 та від 28 липня 2021 року за № 4944/0/605-21 розпорядчих актів про присвоєння адреси: АДРЕСА_1 , виділення окремої адреси: АДРЕСА_1 або зміни адреси з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 за період часу з 1989 року по теперішній час Харківською міською радою та її виконавчими органами, не приймалося (том 1, а. с. 38, 170).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування

На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України).

Частиною третьою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Необхідною умовою встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 і визнання позивача спадкоємцем ОСОБА_3 є доведеність факту постійного проживання позивача та спадкодавця у одному житловому приміщенні на час відкриття спадщини. При цьому тривалість спільного проживання спадкодавця із спадкоємцем законом, а саме частиною третьою статті 1268 ЦК України, не визначена.

Частиною першою статті 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає.

Встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 складається із двох окремих житлових будинків: літера «Б-1», жилою площею 42,2 кв. м, і літера «Д-1», жилою площею 30,9 кв. м, що підтверджено наявними у матеріалах справи правовстановлюючими документами на нерухоме майно та технічним паспортом на домоволодіння. З огляду на договір дарування від 14 жовтня 2022 року 47/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , останній отримав у дар від дарувальника жилий будинок - літ. «Д-1». Інформації про користування ОСОБА_1 жилим будинком літ. «Б-1» матеріали справи не містять, що виключає можливість стверджувати безумовність постійного проживання спадкодавця ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Державна реєстрація ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання разом із ОСОБА_3 за цією адресою реєстрації, оскільки дана обставина не доведена належними та допустимими доказами.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Апеляційний суд врахував наявність двох окремих житлових будинків за адресою: АДРЕСА_1 , та дійшов обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_1 не набув права на спадкування після смерті ОСОБА_3 , оскільки остання на момент смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_2 , ОСОБА_8 .

Суд апеляційної інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належно оцінивши письмові докази та пояснення учасників справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 факту постійного проживання із ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 визнавши, що фактично ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали у різних житлових будинках, що виключає набуття у позивача права на спадкування в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України.

Відтак правильним є висновок апеляційного суду про те, що виключно факт реєстрації разом із спадкодавцем автоматично не породжує права спадкування.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 4014/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17 (провадження № 61-43496св18).

З урахуванням того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог у частині встановлення факту його постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_3 , підстави для задоволення його позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування відсутні.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Крім цього, іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Подібні висновки щодо застосування статті 1301 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11, від 23 вересня 2020 року в справі № 742/740/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 752/8119/17-ц.

Порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними.

З огляду на зазначене, встановивши, що ОСОБА_1 не довів позовних вимог в частині наявності факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю та, як наслідок, наявність у нього права на спадкування майна померлої ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції правильно відмовив і у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Посилання у касаційній скарзі на необхідність відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц (провадження № 61-5777св20), не заслуговують на увагу, оскільки наведені заявником аргументи для відступлення від зазначених правових висновків є необґрунтованими. Крім того, відсутні підстави для відступу від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість зазначеного судового рішення.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи і зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не віднесено до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість його судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 13 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець