Номер провадження: 22-ц/813/3513/23
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 ,

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 ,

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5 ,

третя особа орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 , подану в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2022 року у складі судді Сувертак І.В.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку та з урахуванням уточненої позовної заяви просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що витратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог послалася на те, що ОСОБА_1 є користувачем квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право користування підтверджується відміткою в паспорті про місце реєстрації позивача за вказаною адресою та довідкою про склад сім`ї. Відповідно до довідки про склад сім`ї від 28.10.2019 у даній квартирі зареєстровані шестеро людей, а саме:1. Відповідальна - ОСОБА_8 , 1934 року народження. 2. ОСОБА_9 , 1985 року народження, зареєстрована з 2001 року. 3. ОСОБА_10 , 2004 року народження, зареєстрований з 2018 року. 4. Син - ОСОБА_5 , 1956 року народження, зареєстрований з 1978 року. 5. ОСОБА_11 , 1959 року народження, зареєстрована з 2000- року. 6. ОСОБА_12 , 1998 року народження, зареєстрована з 2000 року. Однак, ОСОБА_7 не проживає в житловому приміщенні понад 1 рік без поважних причин, про що складено акт не проживання особи за місцем реєстрації від 28.10.2019. Таким чином, відповідач на даний час прописана (зареєстрована) за вищевказаною адресою, хоча фактично, в зазначеній квартирі ніколи не проживала та не проживає. У ОСОБА_7 відсутнє особисте спальне місце, речі побуту та будь-яке її майно за місцем її реєстрації. Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере і взагалі квартирою вона не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, зокрема вона позбавлена можливості оформити субсидію.

21 січня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом та просила зобов`язати відповідачів ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_14 не чинити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її малолітньому сину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2 та вселити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартиру АДРЕСА_2 .

Вимоги позову обґрунтувала тим, що бабуся позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_8 , яка була наймачем, померла у квітні 2019 року. При житті бабусі ОСОБА_2 проживала разом з нею у кімнаті, там знаходилися її речі. Зазначила також, що вона надавала бабусі гроші для сплати комунальних послуг. ОСОБА_1 була проти проживання ОСОБА_2 у квартирі, але була жива бабуся, яка бажала, щоб остання проживала разом з нею та батьком, доглядала за нею, купувала продукти харчування. ОСОБА_1 постійно чинила перешкоди у користуванні спірною квартирою, вчиняла сварки, та після смерті бабусі вона вирішила позбавити права на користування спірним житлом та права на приватизацію. Після смерті бабусі ОСОБА_2 була вагітна та не могла ставити під загрозу життя свого на той час ще ненародженого сина, оскільки ОСОБА_1 влаштовувала сварки та не впускала її до квартири, що стало причиною її відсутності у спірній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_2 народився син, ОСОБА_3 . 18.12.2019 ОСОБА_2 зареєструвала його місце мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що вона не втратила зв`язку з житлом та намагалася повернутися до кімнати, де проживала разом з бабусею. Малолітня дитина не може проживати в квартирі без своїх батьків. Як зазначила позивач, після народження сина деякий час вона не мала можливості проживати у вказаній квартирі, так як після пологів їй був потрібен сторонній догляд у зв`язку з операцією (кесарів розтин). На теперішній час відповідачі не впускають ОСОБА_2 у квартиру та змінили вхідні замки. У квартирі АДРЕСА_2 проживають ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та її син, ОСОБА_10 . Квартира складається з двох жилих кімнат. 10.01.2020 ОСОБА_2 звернулася до Суворовського відділу поліції у м. Одесі з заявою про вселення до квартири у якій виклала всі обставини. Як зазначила позивач за зустрічним позовом, іншого житла в неї та її дитини не має, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На теперішній час ОСОБА_2 тимчасово мешкає у батьків батька свого сина. Також зазначила, що ОСОБА_1 має у власності шість квартир у місті Одесі на праві власності. Одну з цих квартир (квартира АДРЕСА_3 ) їй подарувала покійна бабуся, так як сподівалася, що спірна квартира частково залишиться ОСОБА_2 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення. Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В частині позовних вимог про зняття осіб з реєстраційного обліку відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , в якій просить його скасувати в частині визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та відмови у задоволенні зустрічного позову про зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 та вселення, постановити нове, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог. Просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 сплачений нею судовий збір.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вона не погоджується з посиланнями позивача про те, що вона ніколи не проживала та не проживає у вказаній квартирі з посиланням на обставини, що склались. Вказує на те, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила прав користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». У своїй позовній заяві позивач посилається на норми ЦК України, які регулюють правовідносини стосовно права власності на житло. Зазначала, що вказана квартира не приватизована, є комунальною власністю і тому не є власністю осіб, які в неї зареєстровані. ОСОБА_3 набув права користування спірною квартирою у встановленому законом порядку та на час розгляду справи судом не досяг віку, з якого може вільно визначати своє місце проживання, що також свідчить про поважність причин його не проживання у спірній квартирі.

12.09.2022 ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу та просить суд залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що нею було надано достатньо об`єктивних та належних доказів у підтвердження факту не проживання ОСОБА_7 та її малолітнього сина ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 . Твердження ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_1 чинила її перешкоди у користуванні спірною квартирою, не відповідає дійсності. Окрім того, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_7 не доведено того, що відповідачами створювались їй перешкоди у користуванні спірною квартирою.

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та представник третьої особи органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання 25.05.2023 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача за первісним позовом та представника апелянта, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, що ОСОБА_1 є користувачем двохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 47,30 кв.м.

Відповідно до довідки про склад сім`ї від 28.10.2019 у даній квартирі зареєстровано 6 осіб, а саме:

1. Відповідальна - ОСОБА_8 , 1934 року народження.

2. ОСОБА_15 , 1985 року народження, зареєстрована з 2001 року.

3. ОСОБА_10 , 2004 року народження, зареєстрований з 2018 року.

4. Син - ОСОБА_5 , 1956 року народження, зареєстрований з 1978 року.

5. ОСОБА_11 , 1959 року народження, зареєстрована з 200- року.

6. ОСОБА_16 , 1998 року народження, зареєстрована з 2000 року.

Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_14 є інвалідом 2-ї групи, має діагноз ОСОБА_17 .

Відповідно до довідки Міського психіатричного диспансера, а також висновку медико-соціальних комісій, ОСОБА_18 має 2-гу групу інвалідності та перебуває під наглядом КУ "МПД» з 1988 року з діагнозом хронічне психологічне захворювання.

Згідно з актом, складеним 28.10.2019 мешканцями будинку АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 не проживає в житловому приміщенні понад 1 рік без поважних причин.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 народила сина, ОСОБА_3 , якого з 18.12.2019 зареєструвала в квартирі АДРЕСА_2 .

З обмінної картки полового будинку вбачається, що місце проживання породіллі ОСОБА_7 : АДРЕСА_5 .

10.01.2020 ОСОБА_2 звернулася до Відділу поліції Суворовського району м. Одеси з заявою про те, що вона з 14.07.2000 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 , а також після народження сина, в даній квартирі також зареєстровала його. Проте, вона не проживає в даній квартирі так як її не впускають в дане помешкання, чинять перепони до його доступу особи, які там проживають, а також ОСОБА_1 , змінили замки. Вказувала, що там знаходяться її речі.

10.02.2020 Суворовським відділом поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області надано відповідь ОСОБА_2 з посиланням на те, що в діях ОСОБА_1 не вбачається ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, що вирішення питання про вселення в квартиру рекомендовано звернутися до суду.

23.04.2020 мешканцями будинку АДРЕСА_4 під час огляду квартири АДРЕСА_6 складено акт про те, що ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 не проживають в ній, особистий речей не виявлено, спільних місць та інших ознак, які б вказували на фактичне проживання вказаних осіб також не встановлено.

Суд першої інстанції задовольняючи первісний позов про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням виходив з того, що ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі, проте фактично ніколи в ній не проживала та не проживає, відсутнє будь-яке її особисте майно в квартирі. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житлом та вселення, суд виходив з недоведеності вказаних вимог.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

За Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме- від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_2 , 1998 року народження, у спірній квартирі була зареєстрована з 2000 року, проте не проживала в ній та не проживає, мешкає за адресою: АДРЕСА_5 .

Вказані обставини свідчать про те, що спірна квартира не є єдиним житлом відповідача та її сина.

Доказів, які б свідчили про те, що вона в цій квартирі проживала (утримувала квартиру, має в ній своє спальне місце, особисті речі, тощо), матеріали справи не містять.

Натомість ОСОБА_2 не заперечувала, що з грудня 2018 року не проживала в квартирі.

Водночас апелянт не довела, що її відсутність у спірній квартирі пов`язана з поважними причинами.

Посилання на те, що в квартирі проживають хворі люди, мешкання з якими є неможливим не свідчить про поважність не проживання в квартирі.

Апелянтом не надано доказів того, що їй чинилися перешкоди у проживанні будь-ким з мешканців квартири.

Фактично інтерес до житла ОСОБА_2 стала проявляти лише після звернення до неї у листопаді 2019 року з позовом ОСОБА_19 про втрату відповідачем права користування житлом.

Та обставина, що апелянт у 2020 році звернулася до поліції зі скаргою про її вселення не є належним доказом, який би підтверджував факт чинення їй перешкод у користуванні квартирою. Зі справи не вбачається, що до часу, який передував виникненню даного спору, у сторін були неприязні стосунки та мешканці квартири чинили перепони апелянту у користуванні нею помешканням.

За таких обставин визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою не може вважатись порушенням її права на житло, оскільки фактично за вказаною адресою вона з дитиною не проживає добровільно та свідомо, що свідчить про втрату її інтересу до цього житла.

Враховуючи характер та зміст спірних правовідносин, визнання відповідача та її дитини такими, що втратили право на користування спірним житлом не є порушенням їх права на житло, визначеного, зокрема, у статті 8 Конвенції, оскільки апелянт не довела, що вважає спірну квартиру її "житлом" у розумінні статті 8 Конвенції (крім реєстрації місця проживання там, вона не має жодного іншого зв`язку із ним, оскільки не використовувала його за призначенням (як житло) свідомо та без поважних причин).

Отже, вирішуючи спір суд дійшов вірного висновку про задоволення первісного позову про визнання відповідача, в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина, такими, що втратили право користування квартирою та відмову у задоволенні зустрічного позову про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2022 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 02.06.2023.

Головуючий:

Судді: