КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5333/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області - Роменської Євгенії на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби в місті Києві про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням змінених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування матеріальної шкоди 75 524,91 грн, у відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 20 вересня 2010 року він був учасником дорожньо-транспортної пригоди, керуючи автомобілем «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_1 , на 25 км автомобільної дороги Київ-Чоп у Києво-Святошинському районі Київської області.

Належний позивачу на праві власності автомобіль на підставі протоколу №127 огляду та затримання транспорту від 20 вересня 2010 року було вилучено інспектором ДПС Києво-Святошинського району Київської області Кузьменко О.С. та передано на зберігання на територію майданчика тимчасового утримання транспорту Макарівського РВ Головного управління МВС України в Київській області за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Копилів, вул. Леніна, 4-Б. Передавання автомобіля на зберігання ТОВ «Тайфун Трак Партнер» відбувалось на підставі Акту №127 приймання-передачі від 20 вересня 2010 року.

По факту вчинення позивачем ДТП було порушено кримінальну справу №27-1406.

07 грудня 2010 року автомобіль було визнано речовим доказом по кримінальній справі на підставі постанови в.о. слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України в Київській області Скрипки М.В. від 07 грудня 2010 року. Місцем зберігання автомобіля було визначено територію майданчика тимчасового утримання транспорту Макарівського РВ в с. Копилів, вул. Леніна, 4-Б.

25 листопада 2012 року позивач приїхав за адресою зберігання свого автомобіля (Київська область, Макарівський район, с. Копилів, вул. Леніна, 4-Б), однак на майданчику тимчасового зберігання транспортний засіб був відсутній.

30 листопада 2012 року позивач звернувся до Слідчого управління ГУ МВС України в Київській області із заявою про злочин, згідно якої 06 грудня 2012 року була внесена інформація про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань №000146, кваліфікація кримінального правопорушення частина перша статті 185 КК України.

18 грудня 2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було винесено вирок по справі №369/1905/13, у резолютивній частині якого вирішено речовий доказ автомобіль повернути позивачу, однак автомобіль не був повернутий позивачу.

21 березня 2016 року позивач звернувся до Слідчого управління ГУ Національної поліції в Київській області з вимогою повернути автомобіль, а у разі втрати відшкодувати його вартість.

04 квітня 2016 року Слідче управління Головного управління Національної поліції в Київській області повідомило позивача про розслідування кримінальної справи.

Станом на дату подання позовної заяви автомобіль позивачу повернутий не був, вартість автомобіля компенсована не була.

Позивач, як власник автомобіля, у зв`язку з тривалим його вилученням і не збереженні транспортного засобу, позбавлений можливості користуватись належною власністю, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з чим вимушений докладати додаткових зусиль для нормалізації свого життя

Згідно висновку експерта №ЕС-1707-2-1536.20 судової автотоварознавчої експертизи у цивільній справі №761/16180/16-ц від 22 липня 2020 року розмір матеріального збитку, який був спричинений позивачу, становить 75 524,91 грн.

На підставі викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди 75 524,91 грн; в рахунок відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн; 6 600 грн - відшкодування вартості судової експертизи.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вимоги скарги мотивовані тим, що у даному випадку необхідне попереднє судове рішення, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійсненні кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди.

Зауважено, що спірні деліктні правовідносини виникли у зв`язку з втратою вилучених коштів через їх підробку, а такі дії становлять предмет досудового розслідування та мають бути підтверджені відповідним рішенням суду, ухваленим у порядку КПК України.

Окрім того, вказано, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що ГУ МВС України в Київській області було вчинено проти нього незаконні дії. Також не обґрунтовано існування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним, на його думку, діянням, не надано документального підтвердження погіршення стану здоров`я та інших негативних наслідків, викликаних неправомірними діями або бездіяльністю органу досудового розслідування.

03 квітня 2023 року на електронну адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, в якому останнє просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Зауважено, що у справі відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності рішення щодо бездіяльності, незаконності дій органів поліції, без якого державний орган неможливо притягнути до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду. Також вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, а саме не зрозуміло з яких міркувань виходив позивач, оцінюючи шкоду в заявленому розмірі.

12 липня 2023 року Київським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Уважає, що місцевим судом правильно встановлено причинно-наслідковий зв`язок між вилученням автомобіля та заподіянням шкоди.

Зазначає, що обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно після скасування ухвали про накладення арешту на майно прямо передбачено чинним законодавством.

Вказує, що судом першої інстанції правильно визначено розмір моральної шкоди з посиланням на практику Європейського суду з прав людини, оскільки втрата автомобіля сама по собі передбачає значні моральні страждання позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому в іншій частині апеляційним судом не перевіряється.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів наявність всіх необхідних умов для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, а саме: неправомірні дії чи бездіяльність цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, а тому вважав за можливе стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача у відшкодування матеріальної шкоди - 75 524,91 грн; у відшкодування витрат на проведення судової експертизи - 6 600 грн.

Стягуючи моральну шкоду у розмірі 50 000 грн, місцевий суд виходив з конкретних обставин справи, характеру спричинених йому моральних страждань, які полягали саме у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із викраденням його майна (автомобіля), а також з принципів розумності та справедливості.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом установлено, що автомобіль «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , номер кузова VIN НОМЕР_3 .

07 грудня 2010 року належний позивачу автомобіль було визнано речовим доказом по кримінальній справі на підставі постанови в.о. слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України в Київській області Скрипки М.В. від 07 грудня 2010 року. Місцем зберігання автомобіля було визначено територію майданчика тимчасового утримання транспорту Макарівського РВ в с. Копилів, вул. Леніна, 4-Б.

30 листопада 2012 року позивач звернувся до Слідчого управління ГУ МВС України в Київській області із заявою про злочин, у зв`язку з крадіжкою автомобіля. 06 грудня 2012 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №000146, кваліфікація кримінального правопорушення частина перша статті 185 КК України.

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2013 року у справі №369/1905/13 вирішено, зокрема, речовий доказ - автомобіль «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_1 , повернути позивачу.

У межах виконання цього вироку суду належний позивачу автомобіль не був повернутий.

Вказані обставини сторонами під час розгляду справи не заперечувалися.

Згідно Висновку експерта №ЕС-1707-2-1536.20 судової автотоварознавчої експертизи у цивільній справі №761/16180-16-ц від 22 липня 2020 року, складеного судовим експертом Коваль І.М. (свідоцтво № 49 від 03 липня 2015 року), розмір матеріального збитку, який було завдано позивачу, внаслідок викрадення його автомобіля становить 75 524,91 грн.

Таким чином, спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з крадіжкою автомобіля позивача, який у зв`язку з розслідуванням кримінального правопорушення перебував на відповідальному зберіганні на території майданчика тимчасового утримання транспорту Макарівського РВ в с. Копилів, вул. Леніна, 4-Б.

Станом на час розгляду справи досудове розслідування за частиною першою статті 185 КК України завершене у зв`язку із закінченням строків.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно статті 1176 ЦК України, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом; шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статтв 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним (постанова Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15).

Статтею 16 КПК України, визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений частиною четвертою статті 168 КПК України.

Порядком №1104 визначені правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.

Відповідно до Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року №1104, умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей. Забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування. Зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках Державтоінспекції МВС для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно. Перевірка стану та умов зберігання речових доказів, правильності ведення документів щодо їх приймання та обліку проводиться щокварталу керівником слідчого підрозділу.

Відповідно до статті 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За змістом статті 169 КПК України у разі скасування арешту тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено.

Отже, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно після скасування ухвали про накладення арешту на майно прямо передбачене чинним законодавством.

При цьому, не повернення вилученого доказу, є прямим порушенням чинного законодавства.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України №475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому згідно положень ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За змістом статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За таких обставин, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що позивач має право на відшкодування матеріальної шкоди внаслідок відсутності та неможливості повернення речового доказу, що не заперечується відповідачем.

При цьому, саме порушення службовими особами Головного управління МВС України в Київській області в особі Макарівського районного відділу Головного управління МВС України в Київській області, яке у встановленому порядку станом на час розгляду справи не припинене, порядку зберігання вилученого автомобіля ОСОБА_1 призвели до його викрадення.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №920/715/17 від 12 березня 2019 року, постанові Верховного Суду у справі №665/1740/17 від 09 червня 2021 року.

За таких обставин, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач довів наявність всіх необхідних умов для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, а саме: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, а тому підлягає стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача у відшкодування матеріальної шкоди - 75 524,91 грн; у відшкодування витрат на проведення судової експертизи - 6 600 грн.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Обов`язковою умовою для відшкодування шкоди , завданої посадовою чи службовою особою державного органу є визнання дій (бездіяльності) такої особи державного органу незаконними.

Обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань, є, зокрема, доведення його невинуватості, відчуття несправедливості, викликане складенням відносно нього протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод в суді.

Отже, оскільки під час розгляду справи на підставі належним чином досліджених та оцінених доказів установлено бездіяльність службових осіб Головного управління МВС України в Київській області в особі Макарівського районного відділу Головного управління МВС України в Київській області, суд дійшов вірного висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування заданої позивачу такою бездіяльністю моральної шкоди.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частин першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Позивачем надано сукупність доказів та в судовому засіданні було доведено в повній мірі наявність моральної шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні.

Таким чином, місцевий суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, виходячи з конкретних обставин справи, характеру спричинених позивачу моральних страждань, які полягали саме у душевних стражданнях, яких останній зазнав у зв`язку із неможливістю повернення свого майна (автомобіля), а також з принципів розумності та справедливості, правильно визначив розмір моральної шкоди в сумі 50 000 грн, відшкодування яких підлягає за рахунок коштів Державного бюджету України.

Враховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Посилання скаржника на те, що спірні деліктні правовідносини виникли у зв`язку з втратою вилучених коштів через їх підробку, є неспроможними та не заслуговують на увагу суду, оскільки не мають відношення до цієї справи, адже у даному випадку відповідач втратив автомобіль, а не грошові кошти.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін, як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області - Роменської Євгенії - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник