Справа № 154/3564/22 Головуючий у 1 інстанції: Лутай А. М.
Провадження № 22-ц/802/836/23 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Володимирводоканал» про повернення коштів за повірку лічильника на воду за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12 червня 2023 року,-

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2022 року Комунальне підприємство «Володимирводоканал» (надалі - КП «Володимирводоканал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за послуги з повірки лічильника води в сумі 240,00 грн. посилаючись на те, що ОСОБА_1 не оплатила послуг за повірку приладу обліку.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 11.11.2022 на підставі вказаної позовної заяви відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження.

05 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила стягнути з КП «Володимирводоканал» сплачені нею 240,00 грн за повірку лічильника води, 20 грн за банківські послуги, 15 грн за пересилку відзиву на позов, 5 грн за конверт, а також моральну шкоду в розмірі 200 грн.

Свої вимоги обгрунтувала тим, що при встановленні та реєстрації лічильника в її квартирі було складено договір, де було обумовлено, що повірка лічильника закладається у тариф на воду. Повірка лічильника не проводилась і договір не оновлювався. Вона неодноразово зверталася до КП «Володимирводоканал» з проханням надати їй калькуляцію розгорнутого тарифу на воду, але не було надано, а тому, на її думку, є підстави вважати, що у тарифі закладено вартість повірки лічильника. Вказує, що під тиском з боку КП «Володимирводоканал» та після відкриття провадження у справі за позовом про стягнення боргу за повірку лічильника та стягнення 2481,00 грн судового збору вона провела оплату за повірку лічильника в сумі 240,00 грн. 01 грудня 2022 року дізналася про Постанову Верховного Суду від 15.07.2019 у справі № 235/499/17, в якій зроблено висновок про те, що підприємства, які надають послуги з водопостачання повинні забезпечити виконання робіт з періодичної повірки, обслуговування та ремонту квартирних засобів обліку води за рахунок включення цих робіт до тарифу на водопостачання. Повірка квартирних лічильників має здійснюватися за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з водопостачання. На підставі наведеного просила задовольнити її позов.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12 квітня 2023 року провадження у справі за первісним позовом КП «Володимирводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з повірки лічильника води закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12 червня 2023 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до КП Володимирводоканал» про повернення коштів за повірку лічильника на воду.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим та таким, що ухвалене без належної оцінки наданих доказів, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що під час вирішення спору суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, на які позивач послалася у позовній заяві, належним чином не дослідив наявні у справі докази, а також не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що пунктом 10 частини «Права та обов`язки сторін» договору від 10.10.2007 передбачено обов`язок ВКГ проводити періодичну повірку, обслуговування та ремонт квартирних вузлів обліку. Також вказує, що відповідач не мав права відповідно до п. 5 ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» проводити повірку лічильника. Зазначила, що вартість повірки лічильника входить в тариф на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 17.08.2023, тобто, дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач Комунальне підприємство «Володимирводоканал» Володимирської міської ради є юридичною особою, основними напрямками діяльності якого, відповідно до статуту, є зокрема: надання послуг водопостачання і водовідведення населенню, промисловим та іншим підприємствам і організаціям згідно заключних договорів та діючих тарифів; водопровідні, каналізаційні роботи, встановлення ( ремонт, повірка) лічильників.

Виконання робіт з повірки лічильників води на місці їх експлуатації КП «Володимирводоканал» здійснює на підставі договору №520/1 про надання метрологічних послуг, укладеного 04.01.2021 з ДП «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».

Позивачка є споживачем послуг, які надає відповідач, що підтверджується відкритим особовим рахунком № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, НОМЕР_2 , та фактом оплати позивачкою послуг водопостачання та водовідведення.

22 листопада 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про проведення повірки лічильника води, на підставі якої працівниками КП «Володимирводоканал» було здійснено повірку лічильника води КВ-1.5 № 353168, встановленого в квартирі за вищевказаною адресою.

Результати повірки лічильника засвідчені Свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 3772-21 від 24.11.2021.

Того ж дня, 24.11.2021 позивачка отримала Рахунок/Акт №1745 на оплату послуги з проведення вимірювань для повірки лічильника води на суму 240,00 грн.

Вказаний рахунок ОСОБА_1 оплатила 28 листопада 2022 року, що підтверджується квитанцією №59, наданою ТВБВ 10002/0104 Ощадбанк.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відтак, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Правовідносини з приводу проведення повірки, обслуговування вимірювальної техніки врегульовано Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність» (далі - Закон)

До 2 серпня 2017 року редакція статті 17 Закону передбачала, що періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну енергію і газ), що є власністю фізичних осіб, спільною власністю співвласників багатоквартирного будинку, здійснюються за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро- і газопостачання, якщо інше не встановлено договором, укладеним відповідно до законів, що регулюють відносини у сферах електроенергетики та газопостачання.

Відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну енергію і газ), що є власністю фізичних осіб, спільною власністю співвласників багатоквартирного будинку, покладається на суб`єктів господарювання, що надають послуги з електро- і газопостачання. Відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) покладається на суб`єктів господарювання, що здійснюють обслуговування відповідних засобів вимірювальної техніки.

Періодична повірка засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті електричну енергію і газ) проводиться за рахунок тарифів на електро- і газопостачання або за рахунок постачальника послуг комерційного обліку. Періодична повірка засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) проводиться за рахунок внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку, встановлених відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».

Порядок подання таких засобів на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, а також порядок оплати за періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок надання комунальних послуг, права та відповідальність споживачів і виконавців цих послуг регламентується Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630).

Пунктами 9, 30, 32 Правил № 630 передбачено, що квартирні засоби обліку води і теплової енергії беруться виконавцем на абонентський облік, а їх періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) проводяться за рахунок виконавця, до обов`язків якого входить контроль міжповіркових інтервалів, повірка квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, в той час як обов`язком споживача є своєчасна оплата наданих послуг за цінами і тарифами, встановленими згідно з вимогами законодавства.

Позивач зазначає, що із заявою про проведення повірки лічильника вона звернулася 22 листопада 2021 року.

02 серпня 2017 року набув чинності Закон України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». Відповідно до вказаного закону та Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1344 від 2 листопада 2017 року, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг виконала перерахунок вартості тарифів та вилучила з них витрати, пов`язані з обслуговуванням та повіркою загальнобудинкових та індивідуальних засобів обліку, тим самим поклавши обов`язок на власника індивідуального засобу обліку води за власний рахунок здійснювати їх періодичну повірку, обслуговування та ремонт, у тому числі їх демонтаж, транспортування та монтаж після повірки.

За таких обставин, до 02 серпня 2017 року періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки, що є власністю фізичних осіб, здійснювалась за рахунок суб`єктів господарювання, а з 03 серпня 2017 року повірка та ремонт засобів квартирних приладів обліку води, які знаходяться у власності фізичних осіб, здійснюється за кошти абонентів.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин (листопад 2021 року) повірка засобу квартирного приладу обліку води здійснюється за рахунок споживача.

З огляду на викладене, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що відповідач за свій рахунок мав здійснити повірку засобу квартирного приладу обліку води.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 травня 2021 року у справі № 215/6483/19 (провадження № 61-13355св20).

Згідно з нормами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Посилання ОСОБА_1 на умови Договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 10.10.2007, який, на думку позивача передбачає обов"язок надавача послуг оплачувати послуги з повірки лічильника води та дія якого на її думку продовжена, поширюється і на обслуговування квартири АДРЕСА_1 є неспроможними, оскільки з умов наданого ОСОБА_1 договору вбачається, що він укладений між Управлінням водопровідного-каналізаційного господарства та ОСОБА_2 щодо надання послуг з водопостачання та водовідведення у квартиру споживача за адресою АДРЕСА_4 , тоді як в даній справі спір виник щодо повірки лічильника який встановлений за адресою АДРЕСА_1 . Також необхідно зазначити, що згідно з вказаним договором в квартирі встановлено засіб обліку води з заводським номером 567286, а в даній справі проведено повірку лічильника води з заводським номером 353168.

Твердження ОСОБА_1 про незастосування судом першої інстанції практики Верховного Суду у справі з аналогічними правовідносинами, колегія суддів відхиляє, оскільки постанова Верховного Суду , висновки якої позивач процитувала в апеляційній скарзі, постановлена у справі №235/499/17 від 15.07.2019 з приводу правовідносин між споживачем та надавачем послуги, які виникли в той період, коли законом було передбачено обов`язок проведення періодичної повірки, обслуговування і ремонту квартирних засобів обліку води, що були власністю фізичних осіб саме за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з тепло і водопостачання.

У справі, на яку посилається позивач, обставини справи різняться часом виникнення правовідносин , обставинами справи, зокрема, термінами та підставами проведення періодичної повірки засобу вимірювальної техніки. Зокрема, у справі №235/499/17 строк проведення державної повірки обліку води настав у червні-липні 2016 року, тобто в той період часу, коли здійснення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтажу, транспортування та монтажу) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб теплову енергію і воду), що є власністю фізичних осіб,нормами чинного законодавства було покладено на суб`єктів господарювання, що надають послуги з тепло- і водопостачання.

В той час справі що розглядається , повірку лічильника води було здійснено на підставі поданої ОСОБА_1 заяви в листопаді 2021 року, вже після набрання 02.08.2017 чинності Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», яким частина четверта статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» була змінена і обов`язок з періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтаж, транспортування і монтаж) вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання теплової енергії та води в квартирах (приміщеннях) будинку, було покладено на власників таких вузлів обліку за їх рахунок, тобто споживачів послуг.

Отже, на час винекнення правовідносин між сторонами по справі чинним законодавством було змінено підхід до обліку комунальних послуг, а також порядок встановлення і обслуговування засобів обліку води і теплової енергії, тобто з набранням чинності Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», внесенням зміни до ч.4 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» була виключена вимога щодо здійснення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтажу, транспортування та монтажу) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб теплову енергію і воду), що є власністю фізичних осіб, за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з тепло- і водопостачання, і цей обов`язок було покладено на споживача послуги.

Згідно з вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Позивачем не доведено передбачених законом підстав для стягнення сплачених коштів за повірку лічильника води з відповідача, а також порушення його прав як споживача комунальних послуг та заподіяння йому моральної (немайнової) шкоди з вини відповідача.

Судом першої інстанції було витребувано тарифи на водопостачання, їх структуру, ці докази містяться в матеріаоах справи та були предметом дослідження, про що зазначено в оскраженому рішенні.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що до державного бюджету не був зарахований судовий збір за подання первісної позовної заяви КП «Володимирводоканал» є помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до частини 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Положеннями частин 1, 2 статті 9 Закону України «Про судовий збір» передбачено, судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

З ухвали Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 11 листопада 2023 року вбачається, що судом під час вивчення позовної заяви КП «Володимирводоканал» не встановлено підстав для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Крім того, наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 затверджено «Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів», який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650. Ним передбачено, що у разі повернення судового збору (крім помилково сплаченого) до органу Казначейства подається оригінал або належним чином засвідчена копія ухвали суду разом із заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ чи роздруківкою електронного розрахункового документа. Копія документу на переказ подається лише, якщо оригінал такого документа міститься в матеріалах справи та в ухвалі суду про це зазначено.

Апеляційним судом встановлено, що платіжне доручення №674 від 11.10.2022 згідно з яким КП «Володимирводоканал» оплатило судовий збір в сумі 2481 знаходить з матеріалах справи, тому немає підстав вважати, що КП «Володимирводоканал» зверталось до органу Казначейства про повернення судового збору.

Ухвалами Володимир-Волинського міського суду від 01 березня 2023 року, від 23 березня 2023 року залишено без задоволення заяви ОСОБА_1 про відвід судді Лутая А.М.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи не дають підстав для висновку, що викладені заявником підстави відводу судді є обгрунтованими.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що суддя Лутай А. М, не мав права розглядати дану справу і повинен був заявити собі самовідвід з тих підстав, що він зацікавлений у розгляді справи, колегія суддів вважає хибними і їх відхиляє.

Статтями 36-37 ЦПК України визначено перелік підстав, коли суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу).

Згідно статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (Білуха проти України, N 33949/02, § 49 - 52, від 09 листопада 2006 року).

Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Білуха проти України» від 09 листопада 2006 року зазначив, що «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочан проти України» від 03 травня 2007 року зазначено, що «безсторонність», в сенсі пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися відповідно до суб`єктивного критерію, на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді у конкретній справі тобто, жоден з членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та об`єктивного критерію тобто, чи були у судді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які легітимні сумніви з цього приводу. Відповідно до об`єктивного критерію має бути визначено, чи наявні факти, що можуть бути перевірені, які породжують сумніви щодо відсутності безсторонності суддів.

Доводи ОСОБА_1 щодо упередженості та необ`єктивності судді ґрунтуються лише на її особистих припущеннях, яка їх не підтвердила доказами. Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді само по собі не свідчить про необ`єктивність та неупередженість суддів при розгляді даної цивільної справи та не слугує підставою в розумінні ст. 36, 37 ЦПК України, для відводу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі наведеного апеляцйний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скрагу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішенняз додержанням норм маитеріального та процесуального права.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України необхідно віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12 червня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: