11 травня 2023 року м. Кропивницький
справа № 404/1049/21
провадження № 22-ц/4809/428/23
судді апеляційного суду Кіровоградської області Письменного О.А.
у цивільній справі 22-ц/4809/428/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 23 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради про визначення місця проживання дітей.
Рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 23 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради про визначення місця проживання дітей відмовлено.

11 травня 2023 року колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі суддів Письменного О.А. Дуковського О.Л. та Голованя А.М. рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 23 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 скасовано і ухвалено нове рішення, яким Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради про визначення місця проживання дітей та відібрання дітей задоволено.

Визначено місце проживання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_1 .

Відібрано у ОСОБА_2 , дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та передано дітей ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 2270 грн.

На підставі ст.375 ЦПК України вважаю за необхідне висловити окрему думку стосовно даного судового рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визначення місця проживання дітей, позивач посилалась на те, відповідач шлюб не склався, тому сторони тимчасово проживали окремо, чим скористався відповідач, і у 2018 році вивіз дітей у невідомому їй напрямку. Вказала, що відповідач утримує дітей за своїм місцем проживання, яке їй невідоме, без її згоди, створює їй перешкоди у спілкуванні з ними, в результаті чого вона не може брати участь у їх вихованні. Крім того, оскільки відповідач з дітьми перебувають в розшуку, вона не має можливості виїхати з Єгипту до України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на небажання дітей жити з мамою, яке вони висловили в судовому засіданні в режимі відео конференції.

При цьому суд першої інстанції критично оцінив висновок опікунської ради, оскільки сам висновок не обґрунтовано жодним документом.

Свою незгоду з рішенням апеляційного суду обгрунтовую наступним.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Аналізуючи текст позовної заяви та інші матеріали справи, дійшов висновку, що пріоритетною метою звернення в суд позивачки є забезпечення її права на спілкування з дітьми, оскільки відповідач створює їй в цьому перешкоди.

Однак, вимог про усунення таких перешкод вона не ставить. Натомість намагається вирішити питання відновлення своїх прав без врахування інтересів дітей, які безпосередньо в судовому засіданні заявили про небажання жити з позивачкою. Твердження представника позивачки, що такі пояснення діти дали під тиском батька, не можуть бути враховані, оскільки доказів цьому не надано.

Вважаю, що для правильного вирішення спору є важливою правильна оцінка всіх обставин справи та визначення права, яке підлягає захисту.

Спосіб захисту, обраний позивачкою, не забезпечує в першу чергу захист інтересів дітей, а переслідує захист власних інтересів, що може бути предметом іншого позову, зокрема, про усунення перешкод в спілкуванні та вихованні дітей.

Суддя О.А.Письменний