Дата документу 29.03.2023 Справа № 336/7271/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/7271/22 Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
Провадження №22-ц/807/783/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кляшторної Юлії Василівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 січня 2023 року, у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що вона разом з сином ОСОБА_2 , проживає у АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину якого зареєстровано за нею на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 22 червня 2004 року державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори за реєстровим номером 4-1501, інша частина житлового будинку належала її колишньому чоловікові ОСОБА_3 , яку після розірвання шлюбу він продав. Її син в житловому будинку не зареєстрований. Починаючи з 2020 року її син ОСОБА_2 вчиняє відносно неї домашнє насильство психологічного характеру, що полягає у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою, а також фізичне насильство по відношенню до неї. Він не працює, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем та часто перебуває під наркотичним сп`янінням. ОСОБА_2 створив неможливі умови проживання у її будинку, систематично травмує її психіку, а саме: кричить на неї, принижуючи її гідність, шантажує, погрожує розправою, хватає за обличчя. В результаті дій ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не може спокійно жити, постійно відчуває страх та моральний тиск з боку сина, постійно знаходиться в стресовому стані, оскільки він пошкодив у будинку усі домашні речі, поламав двері та усі меблі, повиносив та продав усі цінні речі, які в неї були, чим створив нестерпну для неї обстановку. З приводу таких неправомірних дій сина, вона неодноразово зверталась до Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, в результаті чого працівниками поліції були складені термінові заборонні приписи стосовно кривдника ОСОБА_2 , які сином не виконувались. Відтак у Шевченківському районному суді м. Запоріжжя зареєстровано два провадження про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності (№336/6751/22, №336/7079/22).

На підставі вищевикладеного просила суд видати обмежувальний припис строком на шість місяців стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким визначити йому такі заходи тимчасового обмеження: заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатися на відстань ближче ніж 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Про видачу обмежувального припису повідомити уповноважений підрозділ органу Національної поліції Укрраїни за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 січня 2023 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 січня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення, безпідставно не задовольнивши вимоги зяви щодо видачі обмежувального припичу, не врахувавши численні її звернення до органів поліції, термінові заборонні приписи від 30.11.2022 року серія АА№310040, від 03.12.2022 року серія АА №090556, від 03 грудня 2022 року серія ВАВ №448588, від 15 грудня 2022 року серія АА№2142677, які підтверджують неодноразове, систематичне вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо своєї матері, якого також тричі визнанно винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладення адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту на строк 15 діб. Посилання суду на те, що постанова від 22 грудня 2022 року не набрала законної сили не відповідає дійсності, оскільки дата набрання рішення законної сили 03 січня 2023 року. Крім того, ухвалення рішення раніше ніж призначена дата судового засідання позбавила можливості представника заявити клопотання про відкладення розгляду справи з тієї причини, що 11 січня 2023 року та 27 січня 2023 року розглядались аналогічні справи (постанови додаються до апеляційної скарги) по притягненню ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності по ч. 1, ч. 2 ст. 173- КУпАП по епізоду від 03 грудня 2022 року, 15 грудня 2022 року (термінові заборонні приписи долучені до матеріалів справи), що мало бути додатковим доказом по даній справі. Судом безпідставно не враховано, що між нею та сином постійно виникають конфлікти під час перебування його під алкогольним та наркотичним сп`янінням.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_2 повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог процесуального законодавства. Судова повістка ОСОБА_2 була направлена на останню відому суду адресу реєстрації останнього, а саме: АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка відділу Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (а.с. 112), про те повернулась з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 124-125). Зміну місця проживання або реєстрації ОСОБА_2 суду не повідомив.

Відповідно до п.3) ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день постановлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітку про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідмленою цією особою суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки ОСОБА_2 вважається таким, що був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства стосовно неї у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не довела продовження настання ризиків вчинення насильства у майбутньому.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Колексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що відповідно до ксерокопії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

Відповідно до Свідоцтва про одруження серії ЖС (номер нечитаємий) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 14 вересня 2002 року уклали шлюб, актовий запис №209 (а.с.7).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином заявниці, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис №195 (а.с.8).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить по 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 22 червня 2004 року посвідчений державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотарільної контори Чирвою Л.А. за реєстровим номером 4-1501 (а.с.9-10), право власності зареєстроване Орендним підприємством «Запорізьким міжміським бюро технічно інвентаризації» 29 червня 2004 року (а.с.11).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єктів нерухомого майна вбачається, що права власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2004 року, посвідченого п`ятою Запорізької державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 4-1501, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 04 червня 2009 року, 1/2 частина на праві власності належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю.П. за реєстровим номером 732 ( а.с. 105-106).

Відповідно до довідки Департементу реєстраційних послуг Запорізької міської ради вбачається, що ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 05 серпня 2004 року по 20 липня 2018 року ( а.с. 112).

Працівником поліці складений Терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №214267 від 15 грудня 2022 року, яким ОСОБА_2 винесено заборонний припис строком на 5 діб із зобов`язанням залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборони на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства 15 грудня 2022 року о 17-00 год вчиненого за адресою:. АДРЕСА_1 , за адресою проживання матері, що виразилось у висловлюванні на її адресі нецензурною лайкою, душив, завдавши їй душевного болю та фізичної шкоди здоров`ю (а.с.12).

За порушення Термінового заборонного припису, а саме перебування за адресою проживання матері у стані алкогольного сп`яніння, стосовно кривдника на ОСОБА_2 03 грудня 2022 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №448588 за ст. 173-2 КУпАП (а.с.13).

30 листопада 2022 року працівником поліці складений Терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №310040, яким ОСОБА_2 винесено заборонний припис строком на 10 діб із зобов`язанням залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборонина вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства 30 листопада 2022 року о 19-00 год вчиненого за адресою:. АДРЕСА_1 , за адресою проживання матері, перебуваючи з ознаками алкогольного сп`яніння вчинив домашнє насильство відносно матері, що виразилось у висловлюванні на її адресу нецензурною лайкою (а.с.14).

За порушення Термінового заборонного припису серії ВВ №310040 від 30 листопада 2022 року на ОСОБА_2 03 грудня 2022 року працівниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №090556 за ч. 1 ст. 143-2 КУпАП (а.с.15). Відомості щодо розгляду даного протоколу матеріали справи не містять.

03 грудня 2022 року, працівником поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №448588 у відношенні ОСОБА_2 за ст. 173-2 КУпАП, відповідно до якого 03.12.2022 року о 13-50 год. ОСОБА_2 перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив сварку з матір`ю ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги ТЗПсК (а.с.13). Відомості щодо розгляду даного протоколу матеріали справи не містять.

Постановами Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2022 року по справі 336/538/22, від 26.09.2022 року по справі №336/4498/22, 14.07.2022 року по справі №336/2606/22, від 22.12.2022 року по справі №336/6751/22, від 14.07.2022 року по справі №336/2608/22, від 26.07.2022 року по справі №336/2196/22, від 06.07.2022 року по справі №336/3009/22, від 11.07.2022 року по справі 336/2525/22, від 12.09.2022 року по справі №336/2662/22 ОСОБА_2 визнано винним за ч.1 ст.173-2 КУпАП, ч.2 ст.173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно своєї матері ОСОБА_1 та порушення заборонного припису контактувати у будь-який спосіб зі своєю матір`ю з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до вказаних постанов, які набрали законної сили, 17.01.2022 року, 30.08.2022 року, 14.05.2022 року, 30.11.2022 року, 08.06.2022 року, 03.06.2022 року, 06.06.2022 року, 06.07.2022 року, 31.05.2022 року, 08.06.2022 року, 24.06.2022 року ОСОБА_2 завдав своїй матері ОСОБА_1 душевного та фізичного болю, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння виражався нецензурною лайкою на її адресу, надів тарілку на голову, ображав, штовхав, погрожував фізичною розправою, хватав за одяг. 06.06.2022 року порушив вимоги термінового заборонного припису серї АА №186440 від 06.06.2022 року, в частині заборони в будь-який спосіб контактувати з матір`ю ОСОБА_1 , зокрема ображав її та кидався битися. 08.06.2022 року порушив вимоги ТЗПСК АА №284069, винесеного терміном 10 діб за усіма пунктами заборони від 31.05.2022 року та до 10.06.2022 року, а саме погрожував, ображав, виражався нецензурною лайкою. Дані постанови набули законної сили (а.с. 33,35,37-47, 52-54).

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2022 року по справі №336/4498/22, ОСОБА_2 у судовому засіданні провину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав, щиро розкаявся (а.с.35).

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2022 року по справі №336/981/22 та від 18 лютого 2022 року по справі №336/981/22 адміністративну справу щодо ОСОБА_2 за ст. 173-2 ч. 2 КУпАП повернуто до Запорізького РУП ГУНП в Запороізькій області для внесення відомостей про події до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку ст. 214 КПК України та проведення досудового розслідування (а.с.34, 51).

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2022 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 173-2 КУпАП та накладено адміністративний штраф у розмірі 340 грн (а.с.36).

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2022 року закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП (а.с.48-50).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина першастатті 16 Цивільного кодексу України).

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушення прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї особи.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашнього насильству» встановлено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі N 756/3859/19 зроблено висновок про те, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

У Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 27 листопада 2019 року справа N 753/23624/18 (постановою суду зменшено обсяг обов`язків, які було покладено на кривдника рішенням апеляційного суду) міститьсяправовий висновок щодо обставин, які підлягають установленню судом, для видачі обмежувального припису.

"… Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного з батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають установлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві".

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20).

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У цій справі судом встановлено, що ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частиною першою статті 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно своєї матері ОСОБА_1 тричі постановами Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2022 року (справа №336/538/22), 26.09.2022 року (справа №336/4498/22), 22.12.2022 року (справа №336/6751/22) (а.с.33,35,38), повторно, передбачених частиною другою статті 173-2 КУпАП чотири рази повторно постановами Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.07.2022 року (справа №336/2606/22), від 26.07.2022 року (справа №336/2196/22), від 21.07.2022 року (справа №336/3009/22), від 11.07.2022 року (справа №336/2525/22), від 12 вересня 2022 року (справа №336/2662/22) (а.с.37,39,40-43,44,45-47,52-54). Дані постанови набули законної сили.

30 листопада 2022 року інспектором поліції складено терміновий заборонний припис серії АА № 310040 стосовно кривдника ОСОБА_2 , у зв`язку із скоєнням ним домашнього насильства, згідно з яким постраждалою особою є його мати ОСОБА_1 (а.с.14).

15 грудня 2022 року інспектором поліції складено терміновий заборонний припис серії АА № 214267 стосовно кривдника ОСОБА_2 , у зв`язку із скоєнням ним домашнього насильства, згідно з яким постраждалою особою є його мати ОСОБА_1 (а.с.12).

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2022 року по справі №336/2525/22, 08 червня 2022 року порушив вимоги ТЗПСК АА №284069, винесеного терміном 10 діб за усіма пунктами заборони від 31 травня 2022 року та до 10 червня 2022 року, а саме погрожував, ображав, виражався нецензурною лайкою(а.с.45-47).

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2022 року, 06 червня 2022 року порушив вимоги термінового заборонного припису серї АА №186440 від 06 червня 2022 року, в частині заборони в будь-який спосіб контактувати з матір`ю ОСОБА_1 , зокрема ображав її та кидався битися (а.с.40-43).

Суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства.

Разом з цим, судом першої інстанції не враховано, що факт вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства відносно заявниці підтверджується належними доказами у справі, зокрема, судовими рішеннями, якими ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП, тобто за вчинення домашнього насильства відносно заявниці (а.с.33,35,37-3952-54) та 06 червня 2022 року порушення вимог термінового заборонного припису серії АА №186440 від 06.06.2022 року в частині зоборони в будь-який спосіб контактувати з матір`ю ОСОБА_1 , зокрема ображав її та кидався битися (а.с.40-44), а також порушення 08 червня 2022 року вимог термінового заборонного припису серії АА №284069 винесеного терміном на 10 діб за усіма пунктами заборони від 31 травня 2022 року та діє до 10 червня 2022 року, а саме погрожував, ображав, виражався нецензурною лайкою (а.с.40-43, 45-47).

Крім того, суд першої інстанції зазначає, що заявницею не надано документів на підтвердження того, що вона є єдиним власником будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим невідома позиція інших можливих співвласників щодо можливост перебування там ОСОБА_2 .

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19).

Водночас, у цій справі судом встановлено, що відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП «ЗМБТІ» 29 червня 2004 року право власності на будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу реєстровий №4-1501 від 22 червня 2004 року посвідчений державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Чирвою Л.А. належав на праві приватної власності по 1/2 частині ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (а.с.9-11).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єктів нерухомого майна вбачається, що права власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 4-1501 від 22 червня 2004 року, посвідченого п`ятою Запорізької державною нотаріальною конторою, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 04 червня 2009 року, 1/2 частина на праві власноситі належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 732 від 29 травня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю.П.

Отже, ОСОБА_2 не є співвласником зазначеного будинку, а був зареєстрований в ньому з 05 серпня 2004 року по 20 липня 2018 року, про що свідчить довідка Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ( а.с. 112).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що вищезазначений житловий будинок має два окремі входи, 1/2 частина якого належить їй, а 1/2 частина належить ОСОБА_5 , яка для неї та її сина ОСОБА_2 є сторонньою особою. ОСОБА_2 проживає саме в її частині житлового будинку та чинить психологічне та фізичне насильство відносно неї.

Факт того, що 1/2 частина житлового будинку належить на праві власності ОСОБА_5 з травня 2009 року підтверджується вищезазначеною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єктів нерухомого майна

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що невідома позиція інших можливих співвласників щодо можливості перебування там ОСОБА_2 не приймаються апеляційним судом до уваги

Врахувавши, належність ОСОБА_1 на праві приватної власності 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , в якій остання зареєстрована та мешкає, тому перебування ОСОБА_2 , який не є співвласником вказаного будинку, та, який в ньому не зареєстрований з 20 липня 2018 року, буде порушувати право ОСОБА_1 на вільне володіння та користування належним їй нерухомим майном .

Отже, апеляційний суд поза розумним сумнівом доходить висновку, що заявник ОСОБА_1 довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності і достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, а саме щодо наявності обґрунтованих ризиків вірогідного продовження чи повторного вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства економічного та психологічного характеру.

Колегія суддів вказує, що встановлення обмежувального припису є превентивним способом захисту потерпілих від домашнього насильства.

В постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі N 754/11171/19 (провадження N 61-21971св19) вказано, що тимчасове обмеження права власності кривдника чи права користування житлом з метою забезпечення безпеки постраждалої особи при видачі обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", є легітимним заходом втручання у права та свободи особи.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що обставини, які наведені у заяві, не підтверджені належними та допустимими доказами, не приймаються до уваги.

З огляду на зазначене, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису у вигляді заборони ОСОБА_2 строком на 6 місяців перебувати в місці проживання ОСОБА_1 , наближатися на відстань ближче ніж 100 метрів до її місця проживання, особисто і через третіх осіб розшукувати її, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про неможливість задоволення вимог заявниці щодо видачі обмежувального припису є помилковим, оскільки позбавляє заявницю гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених частиною першою статті 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Аргументи апеляційної скарги є виправданими грунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 ..

Відповідно до статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кляшторної Юлії Василівни задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 січня 2023 рокуу цій справі скасувати прийняти нове судове рішення наступного змісту.

Заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 , задовольнити.

Видати обмежувальний припис строком на шість місяців стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким визначити йому такі заходи тимчасового обмеження:

-заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатися на відстань ближче ніж 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Про видачу обмежувального припису повідомити уповноважений підрозділ органу Національної поліції Укрраїни за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік.

Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Попередити ОСОБА_2 , що за умисне невиконання обмежувальних приписів передбачена кримінальна відповідальність за ст. 390-1 КК України.

Встановити строк дії обмежувального припису 6 (шість) місяців, з часу проголошення даного судового рішення.

Судові витрати пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису віднести на рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 30 березня 2023 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.