ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3897/23 Справа № 932/954/23 Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І.А. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 932/954/23

Номер провадження 22-ц/803/3897/23

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Барильської А.П., Максюти Ж.І.

за участю секретаря: Паромової О.О.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ткаченко Денис Володимирович, на ухвалу Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 січня 2023 року головуючого судді Кондрашова І.А. по цивільній справі про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2023 року, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ткаченко Д. В. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту та заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо нерухомого майна, а саме: квартири, загальною площею 97,3 кв. м., житловою площею 95,2 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, оскільки відповідач кошти в обумовлені строки не повернув. Сума позовних вимог складає 100 000 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 4 020 000 грн.

Зважаючи на те, що відповідач не повертає суму, взяту у позивача в борг, уникає зустрічей з позивачем, та не погашає борг, на думку заявника лише накладення арешту на майно відповідача може реально забезпечити виконання рішення суду по даній справі.

Зазначено, що відповідачу одноособово на праві власності належить наступне нерухоме майно: квартира загальною площею 97.3 кв. м., житловою площею 95,2 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .Вважає, що накладення арешту на нерухоме майно, що належить відповідачу, не порушує права інших осіб, оскільки відповідач володіє даним майном одноособово, однак дозволить позивачу задовольнити свої вимоги за рахунок цього майна у разі невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань.

Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 січня 2023 року в задоволенні заяви представника позивача - адвоката Ткаченка Д.В. про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ткаченко Д.В., просить скасувати ухвалу суду та задовольнити заяву про забезпечення позову у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість ухвали, у зв`язку з неправильним дослідженням та оцінкою доказів. Зазначено, що постановляючи ухвалу, судом першої інстанції не враховано суттєву обставину, що якщо не вжити заходів забезпечення позову , це може суттєво ускладнити чи навіть унеможливити виконання рішення суду, у разі задоволення позову, та поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ткаченко Д.В. підтримав доводи апеляційної скарги. ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи,про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення та оголошення на сайті «Судової влади України» Дніпровського апеляційного суду (а.с.62,63,64 ).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає .

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надав належних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду. Судом зазначено, що заявником не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на реалізацію майна, а лише твердження заявника про потенційну можливість відповідача до форсування певних дій, у разі не забезпечення позовних вимог, без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою забезпечення позову. Дані обставини свідчать про те, що позивачем не доведено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 1,2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Крім того, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Також заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними і співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (постанова Верховного Суду від 23.12.2020 року у справі № 911/949/20).

З матеріалів оскарження ухвали вбачається, що у січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якому просив стягнути з останнього грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, що за курсом НБУ складає 4 020 000 грн.

В заяві про забезпечення позову заявником зазначено, що відповідачу одноособово на праві власності належить квартира загальною площею 97,3 кв. м, житловою площею 95,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На думку заявника, накладення арешту на нерухоме майно, що належить відповідачу, не порушує права інших осіб, оскільки відповідач володіє даним майном одноособово, однак це дозволить позивачу задовольнити свої вимоги за рахунок цього майна у разі невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову обґрунтовано, зокрема тим, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього судового рішення та порушить право на ефективний захист.

Вбачається,що предметом спору у даній справі є стягнення грошових коштів. Як вже вказувалося вище, в обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник посилався на те, що відповідач не повертає суму, взяту у позивача в борг, уникає зустрічей з позивачем, та не погашає борг, на думку заявника лише накладення арешту на майно відповідача може реально забезпечити виконання рішення суду по даній справі.

Так, за загальними правилами щодо виконання судових рішень, у разі примусового виконання рішення суду останнє може бути виконано, в тому числі за рахунок нерухомого майна боржника.

Разом з тим, слід враховувати наступне.

Порядок примусового виконання судового рішення законодавцем визначено в Законі України «Про виконавче провадження».

Зокрема, за приписами частини 1 та частини 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що в першу чергу, у разі задоволення позову та його подальшого виконання в примусовому порядку, рішення суду виконується за рахунок грошових коштів боржника, що знаходяться особисто у боржника або в банках чи в інших фінансових установах.

З наведеного слідує, що забезпечення позову в даному спорі про стягнення грошових коштів шляхом накладення арешту та заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо нерухомого майна є передчасним, оскільки у разі примусового виконання рішення суду в першу чергу таке рішення буде виконуватися за рахунок грошових коштів боржника.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник не доводив обставин відсутності у відповідача грошових коштів, за рахунок яких може бути виконано рішення суду у разі задоволення позову та відповідно не долучав доказів на підтвердження таких обставин.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявником не доведено наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову .

Ухвала суду є обґрунтованою та мотивованою, судом в мотивувальній частині ухвали зазначено норми права, якими врегульовано підстави та порядок вжиття заходів забезпечення позову; наведено мотиви про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Відтак, є неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо постановлення оскаржуваного рішення у зв`язку з неправильним дослідженням та оцінкою доказів. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що при постановленні ухвали судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального права, доводи викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування постановленої ухвали, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 січня 2023 року залишити без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ткаченко Денис Володимирович,- залишити без задоволення.

Ухвалу Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 05 червня 2023 року.

Судді: