Справа № 369/6719/22
Провадження № 2/369/1681/23
РІШЕННЯ

Іменем України

28.03.2023 м. Київ

Києво - Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

при секретарі судового засідання Житар А.А.,

за участю відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання припиненим права користування житловим будинком,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання припиненим права користування житловим будинком.

Зазначений позов ОСОБА_3 мотивувала тим, що 17.12.2002 вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.10.2017 у справі № 369/6248/17, яке набрало законної сили 13.11.2017, шлюб між ними розірвано.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що спільне життя між сторонами не склалося через чисельні конфлікти. У сторін зникли почуття любові, взаєморозуміння та взаємоповаги; сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки; спільне господарство не ведуть; сім`я розпалась остаточно; примирення між сторонами неможливе; сторони не мають дітей.

За час перебування у шлюбі вона за власні кошти 17.12.2004 придбала на підставі договорів купівлі-продажу житловий будинок та земельну ділянку на АДРЕСА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.10.2012 у справі № 2-2416/12, яке набрало законної сили 22.10.2012, поданий нею позов про поділ спільного майна подружжя задоволено. За нею було визнано особистою приватною власністю будинок та земельну ділянку за вищевказаною адресою.

Відповідач зареєстрований та проживав у спірному житловому будинку, оскільки був її чоловіком.

Після розірвання шлюбу припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування житловим будинком, проте відповідач відмовляється звільнити будинок, в якому проживає на час подання позову.

Згідно з даними Реєстрових книг Бюро відповідач є співвласником квартири АДРЕСА_2 .подальше перебування відповідача у житловому будинку є неможливим, оскільки вона не може проживати з відповідачем, вони не є подружжям, відповідач перешкоджає їй володіти і користуватися власним будинком.

Припинення права користування відповідача житловим будинком відповідає на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) з огляду на те, що між сторонами склалися неприязні стосунки, а відповідач є співвласником іншого нерухомого майна.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила визнати припиненим право ОСОБА_1 користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 разом з позовом подала клопотання про витребування доказів, в якому просила витребувати від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» інформаційну довідку щодо даних осіб, яким на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.07.2022 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 05.09.2022 на 11-40 год. Витребувано у Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» інформаційну довідку щодо даних осіб, яким на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 .

01.09.2022 від ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

01.09.2022 від представника ОСОБА_1 адвоката Гулько Ж. В. надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи.

05.09.2022 в судовому засіданні оголошено перерву на 31.10.2022 на 11-30 год.

29.09.2022 від представника ОСОБА_1 адвоката Гулько Ж. В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому заявник просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів, які б підтвердили факт відсутності відповідача тривалий час у будинку, що можна було б використати як підставу для визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком.

У відповідача наявні докази, а саме квитанції про сплату послуг інтернету та телебачення, свідки, які можуть підтвердити факт його постійного проживання з позивачем. Позивач з власної ініціативи та невідомих мотивів позбавила відповідача доступу до спільного житла.

29.09.2022 представник ОСОБА_1 адвокат Гулько Ж. В. подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Зазначений зустрічний позов мотивований тим, що з 17.12.2002 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.10.2017.

ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.10.2012 у справі № 2-2416/12.

З 2018 року відносини між сторонами знову відновилися. Сторони почали проживати однією сім`єю та мали близькі стосунки, разом вели спільне господарство, мали спільний побут, разом їздили на відпочинок та проживали у будинку однією сім`єю. Відповідач зареєстрований у спірному будинку.

ОСОБА_1 має право користування спірним житловим будинком як член сім`ї власника ОСОБА_3 , оскільки він вселився у даний будинок саме як член сім`ї. ОСОБА_1 позбавлений можливості користуватися житловим будинком, оскільки відповідач у липні 2022 року забрала у нього ключі від будинку та перешкоджає йому користуватися ним, не надає можливості забрати особисті речі.

15.09.2022 було залучено працівників поліції та службу з відкривання замків, однак працівники служби відмовилися відкривати двері, а працівники поліції не погодили проведення дій з аварійного відкриття замків у зв`язку з відсутністю власника будинку.

16.09.2022 представником ОСОБА_1 було направлено адвокатський запит на адресу ГУ НП в Київській області щодо здійснення виклику через лінію 102 з метою забрати особисті речі 15.09.2022. Відповіді на даний запит не надходило.

Враховуючи викладене представник ОСОБА_1 адвокат Гулько Ж. В. просить:

прийняти зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 ;

зобов`язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 ;

встановити ОСОБА_1 додатковий строк для подання доказів.

19.10.2022 від представника ОСОБА_1 адвоката Гулько Ж. В. надійшло клопотання, в якому заявник просить долучити до матеріалів справи копію відповіді УОАЗОР ГУ НП в Київській області від 23.09.2022 №55аз/109/25 на запит № 16/3 від 16.09.2022 та врахувати її під час винесення рішення у справі.

25.10.2022 від представника ОСОБА_3 адвоката Верхотурова О. О. надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій заявник просить визнати припиненим право ОСОБА_1 на користування спірним житловим будинком, посилаючись на те, що з 01.01.2018 сторони перебували у фактичних сімейних відносинах.

01.01.2018 між сторонами було укладено договір про спільне проживання, ведення спільного господарства та управління грошовими коштами, згідно з яким сторони домовились з 01.01.2018 по дату припинення договору проживати разом та вести сумісне господарство, відповідач взяв на себе зобов`язання прийняти активи позивача (грошові кошти сумі еквівалентній 250 000 доларів США за курсом НБУ) та здійснювати управління ними у порядку, передбаченому цим договором.

Проте, відповідач починаючи з 2018 року як управитель активів позивача неодноразово порушував умови договору.

Крім того, як стало відомо позивачу, ОСОБА_1 протягом тривалого часу має стосунки з іншою жінкою та проблеми з алкогольною залежністю.

14.09.2022 позивач надіслала відповідачу на виконання пункту 5.1 договору повідомлення про дострокове припинення дії договору та повне вилучення активів з управління.

Отже, починаючи з липня 2022 року сторони припинили перебувати у фактичних сімейних відносинах, а договір є припиненим з 19.09.2022.

Посилання відповідача на неможливість забрати особисті речі не відповідають дійсності, оскільки позивач декількома партіями передавала йому речі.

31.10.2022 у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть у справі розгляд справи на 12.12.2022 на 10-20 год.

12.12.2022 від представника ОСОБА_1 адвоката гулько Ж. В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

12.12.2022 у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть у справі розгляд справи на 23.01.2023 на 14-30 год.

09.01.2023 від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкликання зустрічного позову від 20.09.2022 року, в якому заявник відкликає зустрічний позов, а також просить розглядати справу без його участі у підготовчому засіданні.

09.01.2023 від ОСОБА_1 надійшла заява про визнання позову в порядку ст. 206 ЦПК України, в якій заявник керуючись ч. 2 ст. 206 ЦПК України визнає позов ОСОБА_3 від 28.07.2022 у повному обсязі та зазначає, що йому відомо про наслідки у зв`язку з визнанням позову. Також просить суд розглянути справу у підготовчому засіданні без його участі.

23.01.2023 у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть у справі розгляд справи на 07.02.2023 на 10-20 год.

У судове засідання 07.02.2023 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивача подав до суду заяву про проведення розгляду справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.

Відповідач направив до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.03.2023 зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням повернуто позивачу.

Суд дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, у їх сукупності та співставленні, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.10.2017 у справі № 369/6248/17 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 17.12.2002 відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 641, розірвано.

Вказаним судовим рішення встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є неможливим, подальше сімейне життя подружжя неможливе, сім`я розпалась остаточно, збереження сім`ї сторін суперечить їх інтересам, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 7463, ОСОБА_3 придбала житловий будинок АДРЕСА_1 .

Власником зазначеного житлового будинку відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.01.2005 № 6185405 є ОСОБА_3 .

Також ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2152 га на АДРЕСА_1 із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 288076.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.10.2012, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 , зокрема житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Припинено право спільної сумісної власності на рухоме та нерухоме майно, що придбане в шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 19.11.2020 № 31821 ОСОБА_1 зареєстрований на АДРЕСА_1 з 23.089.2008 року по теперішній час.

Відповідно до Інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 18.07.2022 № КВ-2022 № 14120 квартира АДРЕСА_2 згідно з даними реєстрових книг бюро на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району 09.09.1993 та зареєстрованим в бюро 23.09.1993 за реєстровим № 6354.

На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району 09.09.1993 та зареєстрованого в бюро 23.09.1993 за реєстровим № 6354, квартира АДРЕСА_2 на праві спільної власності належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Також у матеріалах справи наявні копії фотографій із зображенням сторін.

Згідно з актом виконаних робіт від 15.09.2022, складеним ПП «Приймак О. О.» (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник), виконавець надав, а замовник прийняв надану відповідно до замовлення послугу з технічної допомоги вартістю 600 грн за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа Управління Організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУ НП в Київській області від 23.09.2022 № 55аз/109/25 від ОСОБА_1 15.09.2022 об 11-00 год на спецлінію «102» ГУ НП в Київській області з телефонного номера НОМЕР_1 надійшло повідомлення про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , колишня дружина ОСОБА_3 не пускає заявника забрати речі.

Крім того, 01.01.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір про спільне проживання, ведення спільного господарства та управління грошовими коштами, згідно з якими ОСОБА_3 (клієнт) з одного боку, а ОСОБА_1 (управитель) з іншого боку, проживаючи у фактичних шлюбних відносинах та маючи намір врегулювати відносини щодо управління фінансовими активами з метою отримання прибутку, що буде витрачатися на сумісне проживання сторін та розподілятися між сторонами в рівних частках відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 5 цього договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до його розірвання або до моменту припинення проживання у фактичних сімейних відносинах.

14.09.2022 ОСОБА_1 було направлено від імені ОСОБА_3 посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С. та зареєстроване у реєстрі за № 1761 повідомлення про припинення/вимогу про вилучення, в якому повідомили ОСОБА_1 про дострокове припинення дії договору про спільне проживання, ведення спільного господарства та управління грошовими коштами від 01.01.2018 та про повне вилучення Активів з управління, а також вимагали щоб ОСОБА_1 на підставі зазначеного договору передав всі Активи ОСОБА_3 шляхом переказу грошової суми в гривні в розмірі, що становить еквівалент 250 000 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України).

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Право користування чужим майном передбачено у ст. ст. 401-406 ЦК України.

У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У ч. 1 ст. 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житла.

У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, про що зазначила у постанові від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц.

У постановах Верховного Суду України: від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц, у постановах Верховного Суду: від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16, від 09.10.2019 у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Статтею 8 Конвенції, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17.

За ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц).

У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11 сформульована правова позиція, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла і членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла.

Згідно із ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

На підставі доказів, які містяться у матеріалах справи, встановлено, що ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 .

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20).

Встановивши належним чином фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами доказів, а також врахувавши те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим будинком, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Також суд вважає, що позбавлення ОСОБА_1 права користування спірним житловим будинком не буде порушенням вимог Конвенції, оскільки: втручання у право відповідача на повагу до його житла ґрунтується на законі, є необхідним у демократичному суспільстві та переслідує легітимну мету захист права власності позивача; не завдасть суттєвої шкоди відповідачу, який є співвласником іншого житла та має можливість проживати там.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 992,40 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 3, 8, 41, 47, 129 Конституції України, ст. ст. 150, 156, 383 Житлового кодексу України, ст. ст. 15, 317, 319, 391, 401-406 Цивільного кодексу України, ст. ст. 12, 80, 81, 89, 206, 259, 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання припиненим права користування житловим будинком - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий у розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про позивача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , паспорт, серія та номер НОМЕР_2 , виданий 16.01.2003 Солом`янським РУ ГУ МВС у м. Києві, РНОКПП НОМЕР_3 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_4 , виданий 16.11.2020 органом 8030, РНОКПП НОМЕР_5 .

Суддя Тетяна ДУБАС