провадження №2/932/3651/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря судового засідання: Дубовик К.В.,

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп»: Чміль Ю.В.

представника відповідача ОСОБА_2 : ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Дніпрофінансгруп», ОСОБА_2 , треті особи комунальне підприємство «Криничанське бюро технічної інвентаризації», Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про скасування державної реєстрації права власності та витребування нерухомого майна з володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із позовом у якому просить:

- скасувати рішення державного реєстратора від 15.08.2019 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ ФК «Дніпрофінасгруп»;

- витребувати вказану квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 ;

- поновити відомості щодо реєстрації права власності на таку квартиру за ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 04.09.2019 відкрито загальне позовне провадженням у справі.

Ухвалою від 16.11.2020 справу прийнято до розгляду головуючим суддею Цитульським В.І.

Ухвалою від 21.09.2021 закрито підготовче провадження у справі.

Узагальнені доводи учасників справи.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що ТОВ ФК «Дніпрофінасгруп» 15.08.2019 звернуло стягнення на квартиру позивача за кредитним зобов`язанням від 23.05.2008 перед ВАТ «Райффайзен Банк Аваль». Позивача безпідставно зняли із реєстрації місця проживання у цій квартирі.

Звернення стягнення вважає незаконним оскілки: позивач не отримувала повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору; позивач не отримувала повідомлення про заміну кредитора; звернення стягнення відбулось в порушення заборони, встановленої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відтак існують підстави для скасування рішення про реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ ФК «Дніпрофінасгруп» та відновлення записів про право власності на неї за позивачем.

За договором купівлі-продажу від 27.08.2019 спірна квартира була відчужена ОСОБА_2 , відтак існують підстави для задоволення індикаційного позову.

Згідно відзиву ТОВ ФК «Дніпрофінасгруп»: заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, при цьому позивач повідомлявся про заміну кредитора у зобов`язанні; також позивачу надсилалася вимога про усунення порушення; оскільки право на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки було передбачене договором іпотеки таке звернення слід вважати добровільним, тому заборона, передбачена Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на дані правовідносини.

Згідно відзиву ОСОБА_2 : остання набула право власності на спірну квартиру добросовісно, за відсутності будь-яких заборон на її відчуження, відтак витребування у неї квартири буде суперечити ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося на підставі відповідного застереження у договорі іпотеки.

В судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовільнити.

Представники відповідачів просили в задоволенні позову відмовити.

Треті особи явки представників в судове засідання не забезпечили.

Опис зібраних доказів.

23.05.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту, за яким банк зобов`язався надати позивачу кредит в сумі 59 000 доларів США для купівлі житла до 23.05.2028 зі сплатою 13% річних.

23.05.2008 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу за яким позивач набула у власність квартиру АДРЕСА_1 за 372 842 грн. Площа квартири становить 42,8 кв.м.

23.05.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки за яким позивач, в забезпечення виконання своїх кредитних зобов`язань, передала в іпотеку банку вказану квартиру. У договорі іпотеки передбачено право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначному ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Позивачем долучено додаткову угоду від 28.05.2009 до кредитного договору, докази часткового виконання кредитного договору.

У паспорті громадянина України наявна відмітка про реєстрацію місця проживання позивача у квартирі АДРЕСА_1 з 18.04.1996. Вірність копії оригіналу паспорта засвідчена 03.09.2019.

03.07.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено договори відступлення прав вимоги за вказаними вище договорами кредиту та іпотеки.

03.07.2019 між АТ «Оксі Банк» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договори відступлення прав вимоги за вказаними вище договорами кредиту та іпотеки.

ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» долучено повідомлення від 08.07.2019 про відступлення прав вимоги від АТ «Оксі Банк» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», адресовані позивачу та докази їх надіслання 08.07.2019 засобами ЗППЗ «Укрпошта».

Також ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» долучено вимогу від 08.07.2019 про дострокове погашення заборгованості, яке містило відомості про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку її незадоволення та докази скерування такої на адресу позивача 08.07.2019.

Окрім того відповідачем надано звіт про незалежну оцінку майна, за яким вартість спірної квартири станом на 08.08.2019 становить 280 000 грн.

28.08.2019 між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу за яким остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . У договорі вказано про згоду чоловіка покупця ОСОБА_6 на купівлю квартири.

За змістом такої згоди ОСОБА_6 , як чоловік ОСОБА_2 , зазначив, що гроші для купівлі квартири є спільним майном подружжя та квартира набувається у спільну власність подружжя.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було вчинено наступні записи щодо квартири АДРЕСА_1 :

- від 28.08.2019 про право власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.2019;

- від 13.08.2019 про право власності за ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» на підставі договору іпотеки, договору про відступлення прав вимоги, вимоги;

- від 01.10.2008 про іпотеку, іпотекодержателем вказано ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп».

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 1 536,80 грн. та 840 грн. за подання позову, 382 грн. за подання заяви про забезпечення позову.

Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом.

Відповідно до ст.387 ЦПК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За приписами ч.1 ст.388 ЦПК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постановах від 05.12.2018 у справі №522/2201/15-ц, від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц Велика Палата Верховного суду погодилася із висновком Верховного Суду України, сформульованим у постанові від 17.02.2016 (провадження № 6-2407цс15) за яким віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

У вказаних постановах Велика Палата Верховного суду також погодилася із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17.12.2014 (провадження № 6-140цс14) за яким, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі №488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 501/2211/18 від 24.03.2021).

У відповідності до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За приписами п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема повне ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін.

У відповідності до ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача (ч.1).

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч.3).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Викладений висновок сформований у пунктах 40, 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.04.2021 у справі №707/2-1006/2011 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18), від 20.06.2018 у справі №308/3162/15-ц (провадження №14-178цс18), від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц (провадження №14-392цс18), від 12.12.2018 у справі №570/3439/16-ц (провадження №14-512цс18), від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18), від 05.05.2019 у справі №554/10058/17 (провадження №14-20цс19).

У відповідності до частин 4 та 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18.

Висновки суду.

Враховуючи, що за правовідносинами у даній справі, між власником і володільцем майна немає договірних відносин належним та ефективним способом захисту прав позивача є пред`явлення віндикаційного позову.

Заявлені вимоги про скасування рішення державного реєстратора та поновлення відомостей щодо реєстрації права власності не є ефективним способом захисту прав позивача.

Віндикаційний позов має бути заявлений до особи, яка є останнім набувачем майна.

Як вбачається із п.4.3 договору від 27.08.2019, реєстраційний номер 1105, укладеним із покупцем ОСОБА_2 , заяви ОСОБА_6 , зважаючи на презумпцію спільності майна подружжя, останнім набувачем спірної квартири, окрім титульного власника ОСОБА_2 , є також і її чоловік - ОСОБА_6 .

Позивачу було про це відомо, адже ним подано відповідний договір купівлі-продажу та представник позивача брав участь в судових засіданнях підчас витребування відповідної заяви та її дослідження.

Клопотань щодо залучення до участі у справі ОСОБА_6 як співвідповідача позивач не заявляв.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові.

При цьому ОСОБА_6 , який є співвласником спірної квартири має право як заперечувати проти позову в цілому, так і наводити докази щодо її розміру частки у спірному майні (власність на квартиру є спільною сумісною). Тому даний позов не може бути задоволено й частково.

Є безсумнівним, що ОСОБА_6 не можна позбавити власності у судовому спорі, у якому він не був відповідачем та не мав можливості захистити себе. При цьому, ОСОБА_6 мав бути залучено до участі у справі у статусі саме співвідповідача, а не у статусі третьої особи.

Суд має зберігати об`єктивність і неупередженість та не міг пропонувати чи натякати позивачу про необхідність залучення конкретного відповідача до участі у справі. Крім того, докази судом були досліджені вже під час розгляду справи по суті.

За обставин, що підставою для відмови у позові є невірне визначення кола відповідачів, суд вважає за неможливе встановлення інших обставин даного спору, оскільки такі обставини можуть використовуватися як преюдиційні у спорі позивача до належних відповідачів, що може порушити права ОСОБА_6 .

Відтак суд обмежується встановлення обставин, які стосуються наведених вище висновків, аналогічно як зроблено судами апеляційної та касаційної інстанцій у справі №707/2-1006/2011.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, відповідачами не заявлено судових витрат, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текс рішення проголошено 30.03.2023.

Суддя: В.І. Цитульський