Постанова

Іменем України

21 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 308/7171/20

провадження № 61-7429св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Стойка Надія Михайлівна,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 листопада 2021 року в складі судді Дергачової Н. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 липня 2022 року в складі колегії суддів Собослой Г. Г., Кондор Р. Ю., Готра Т. Ю.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ КБ «Приват Банк», про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно.

Позов мотивував тим, що 14 грудня 2005 року ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № МКК7GА00000185, за умовами якого банк надав позивачу кредит у сумі 6 254 дол. США під 15,96 % річних з кінцевим терміном погашення кредиту до 13 грудня 2009 року. З метою забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання 29 грудня 2005 року сторони уклали договір іпотеки, за умовами якого банку в іпотеку передано житловий будинок АДРЕСА_1 , який у порядку приватизації на праві спільної власності належав позивачу та його тітці - ОСОБА_3 .

У подальшому позивач дізнався, що 11 листопада 2016 року приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н. М. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32345088, номер запису про право власності 17412522, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, згідно з яким зареєстрував за ПАТ КБ «ПриватБанк» право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позивач уважав, що банк незаконно та в порушення умов іпотечного договору набув у власність предмет іпотеки. Вказував, що в силу вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» банк мав надати державному реєстратору докази направлення вимоги банку про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору. Проте, надане банком повідомлення № 30.1.0.0/2-949 від 24 березня 2014 року не містить змісту порушених зобов`язань та не відповідає вимогам статей 7, 35, 37 Закону України «Про іпотеку». Указував також, що вказане повідомлення надіслане банком лише ОСОБА_1 , незважаючи на те? що кредитний та іпотечний договори укладені ОСОБА_1 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 .

Посилався на те, що при зверненні до нотаріуса з метою позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки банк неправильно визначив розмір заборгованості та не надав доказів наявності такої заборгованості. Наполягав також на тому, що позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки могло бути вчинене лише на підставі окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який сторони не укладали.

Також позивач указував, що предмет іпотеки відповідає критеріям щодо майна, на яке поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, посилався на те, що відповідач перед набуттям предмета іпотеки у власність не провів оцінку нерухомого майна, а державний реєстратор здійснив державну реєстрацію речового права на об`єкт, який перебував під іншими обтяженнями (арештами).

Тому ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким скасувати рішення приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н. М. від 11 листопада 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32345088, номер запису про право власності 17412522, а саме про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 25 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 липня 2022 року, позов задовольнив та скасував рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Стойки Н. М. від 11 листопада 2016 року за індексним номером: 32345088, відповідно до якого проведено державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) та припинив право власності ПАТ КБ «Приватбанк» на вказане майно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що наявність в державних реєстрах запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Оскільки предмет іпотеки на момент звернення стягнення на нього в позасудовому порядку був обтяжений арештами, накладеними органами державної виконавчої служби, а саме: номер запису про обтяження 17412634 від 23 квітня 2015 року на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 10 квітня 2013 року; номер запису про обтяження 17412611 від 28 квітня 2010 року на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 22 квітня 2010 року; номер запису про обтяження 17412599 від 20 лютого 2008 року на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 11 лютого 2008 року; номер запису про обтяження 17412584 від 11 липня 2007 року на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 04 липня 2007 року, то суд визнав незаконною проведення державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок за іпотекодержателем.

Місцевий суд також урахував положення частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», за змістом якої у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Суд зазначив, що в матеріалах справи наявне повідомлення № 30.1.0.0/2-949 від 24 березня 2014 року, яке за своїм змістом не відповідає нормам статей 7, 35, 37 Закону України «Про іпотеку» та вимогам пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановлю Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, оскільки не містить змісту порушених зобов`язань а саме: не визначено, на яку дату зафіксована сума заборгованості; відсутні всі складові суми заборгованості; відповідач у вимозі вказує як спосіб звернення укладення договору купівлі-продажу з будь-якою особою покупцем та одночасно попереджає про виселення всіх мешканців.

Місцевий суд зазначив, що реєстраційна дія мала здійснюватися нотаріусом одночасно із вчиненням нотаріальної дії, а також указав, що матеріали справи не містять доказів про належне повідомлення позивача нотаріусом про отримання нею заяви банку щодо проведення реєстраційної дії.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки проведена всупереч іншим зареєстрованим обтяженням на нерухоме майно, зокрема арештам, накладеним в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, а також про те, що направлене банком повідомлення не є вимогою про усунення порушень у розумінні статті 35 Закону України «Про іпотеку».

При цьому апеляційний суд додатково вказав на те, що матеріали справи не містять підтвердження про повідомлення іншого співвласника предмета іпотеки ОСОБА_3 щодо необхідності усунення порушень основного зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції також установивши, що загальна площа спірного нерухомого майна становить 66,9 м?, вважав, що з урахуванням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у нотаріуса були відсутні підстави для проведення державної реєстрації права власності на вказану квартиру за відповідачем ПАТ КБ «Приват Банк».

Аргументи учасників справи

04 серпня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення та просило їх скасувати як такі, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційну скаргу мотивувало тим, що наявність обтяжень на передане в іпотеку нерухоме майно, зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки, не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності на таке майно за іпотекодержателем. Вказує, що матеріали справи містять повідомлення банку, адресоване іпотекодавцю, щодо усунення порушення основного зобов`язання, належну оцінку якому суди не надали. Вважає, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» також не можуть бути підставою для відмови в захисті прав кредитора шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відзив мотивував тим, що оскаржуване рішення державного реєстратора є незаконним. Вказує, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем повинна була здійснюватися на підставі окремого двостороннього правочину. Вказує, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Зазначає, що суди зробили правильний висновок про неможливість проведення реєстраційної дії щодо майна, на яке накладено обтяження (арешт), а також про неналежне повідомлення іпотекодавців про необхідність усунення порушень основного зобов`язання. Посилається також на те, що банк не надав державному реєстратору звіту про оцінку предмета іпотеки.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

При перегляді в касаційному порядку судових рішень суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою від 18 серпня 2022 року Верховний Суд касаційну скаргу залишив без руху та надав заявникові строк на усунення недоліків.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду про залишення касаційної скарги без руху АТ КБ «ПриватБанк» подало уточнену касаційну скаргу.

Ухвалою від 22 вересня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження в справі та витребував матеріали справи з суду першої інстанції.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі від 22 вересня 2022 року Верховний Суд указав, щоАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржені судові рішення на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суди при вирішенні справи не застосували висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року в справі № 6-482цс15 та постанові Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 346/1305/19.

У жовтні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою від 12 грудня 2022 року Верховний Суд зупинив касаційне провадження у справі № 308/7171/20 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).

Ухвалою від 17 серпня 2023 року Верховний Суд поновив касаційне провадження в справі та призначив її до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що 14 грудня 2005 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №МКК7GА00000185, за умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 6 254 дол. США зі сплатою 15,96 % річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 13 грудня 2009 року.

3 метою забезпечення виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором 29 грудня 2005 року банк та ОСОБА_1 , який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_3 уклали договір іпотеки, згідно з пунктом 6 якого банку в іпотеку було передано житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з 2 житлових кімнат загальною площею 66,9 м? та житловою площею 36,7 м?.

Предмет іпотеки на праві спільної власності належав іпотекодавцям ОСОБА_1 та його тітці ОСОБА_3 .

У пункті 22 договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених цим договором, відповідно до розділу 5 Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Сторони відповідно до змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень пункту 12.3 цього договору є безумовним, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 вересня 2015 року у справі №308/12865/14 задоволено частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1 .

11 листопада 2016 року приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н. М. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32345088, номер запису про право власності 17412522, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, яким зареєструвала право власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк».

03 червня 2019 року заочним рішенням у справі № 308/2371/18, яке в подальшому було скасовано, ухвалено виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зі спірного будинку.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 207799307 від 29 квітня 2020 року на житловий будинку за адресою: АДРЕСА_1 накладені наступні обтяження:

1) номер запису про обтяження 17412634 від 23 квітня 2015 року, арешт нерухомого майна, обтяжувач Міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського МУЮ, підстава - постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 13-36718605, виданий 10 квітня 2013 року;

2) номер запису про обтяження 17412611 від 28 квітня 2010 року, арешт нерухомого майна, обтяжувач Міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського МУЮ, підстава - постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 11-18828132, виданий 22 квітня 2010 року;

3) номер запису про обтяження 17412599 від 20 лютого 2008 року, арешт нерухомого майна, обтяжувач Міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського МУЮ, підстава - постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП№6230023, виданий 11 лютого 2008 року;

4) номер запису про обтяження 17412584 від 11 липня 2007 року, арешт нерухомого майна, обтяжувач Міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського МУЮ, підстава - постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП НОМЕР_2, виданий 04 липня 2007 року.

В матеріалах справи наявне повідомлення № 30.1.0.0/2-949 від 24 березня 2014 року, в якому ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 про наявність заборгованості за кредитним договором у розмірі 14 729,84 дол. США та вимагало повернути суму кредиту в повному обсязі, а також проценти та штрафні санкції, нараховані на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, а також попередило, що в разі невиконання цієї вимоги банк має намір продати предмет іпотеки або звернути на нього стягнення у будь-який інший передбачений договором або законом спосіб. Зазначало також про необхідність звільнення предмета іпотеки в разі невиконання вимоги в тридцятиденний строк згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку».

Факт отримання вказаного повідомлення ОСОБА_1 підтвердив у позовній заяві, надавши його копію як додаток до позову.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - в редакції станом на час прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частини перша, четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року в справі № 520/17316/19 (провадження № 61-5480св22) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначено, що:

«умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення.

В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (одним документом) слід виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

У справі, яка переглядається, суди встановили, що повідомленням № 30.1.0.0/2-949 від 24 березня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 про наявність у нього заборгованості за кредитним договором у розмірі 14 729,84 дол. США та вимагало повернути суму кредиту в повному обсязі, а також проценти та штрафні санкції, нараховані на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, а також попередило, що в разі невиконання цієї вимоги банк має намір продати предмет іпотеки або звернути на нього стягнення у будь-який інший передбачений договором або законом спосіб.

Суди не звернули увагу, що в частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що письмова вимога про усунення порушень має містити стислий зміст порушених зобов`язань, вимогу про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Інших вимог для такого документа законом не встановлено.

Тому суди зробили помилковий висновок про те, що іпотекодержатель при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб не виконав вимоги статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд зазначив, що банк не направив вимогу про усунення порушень основного зобов`язання іншому іпотекодавцеві ОСОБА_3 , проте з урахуванням принципу диспозитивності не вказав, яким чином ненаправлення такої вимоги ОСОБА_3 порушує права та інтереси ОСОБА_1 за умови, що ОСОБА_3 у цій справі позовних вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк» не пред`явила.

Викладені у відзиві на касаційну скаргу доводи позивача про ненаправлення вимоги про усунення порушень його дружині ОСОБА_2 колегія суддів відхиляє, оскільки за встановлених судами обставин спірний житловий будинок набутий позивачем у спільну з ОСОБА_3 власність у порядку приватизації та не є спільним майном подружжя.

Разом із тим, відповідно до пункту 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на момент прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору (пункт 5 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у тій же редакції).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17 (провадження № 14-100цс19) зазначено, що:

«на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 10 квітня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анохіною В. М., відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_6 в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

04 жовтня 2016 року ОСОБА_3 подав приватному нотаріусу КМНО Стрельченко О. В. заяву про реєстрацію за собою права власності на предмет іпотеки - спірну квартиру. На підставі вказаної заяви державний реєстратор прав на нерухоме майно Стрельченко О. В. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 жовтня 2016 року (номер запису про право власності 16733579), відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, відкрито розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна.

Разом з тим судами встановлено, що Дніпровський районний суд міста Києва 23 березня 2015 року в межах розгляду цивільної справи № 755/1791/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору комісії на продаж квартири постановив ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру(а. с. 59, 60). 09 квітня 2015 року державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у місті Києві винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП № НОМЕР_1) щодо примусового виконання ухвали № 755/1791/15-ц Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2015 року про накладення арешту на квартиру. На підставі вказаної постанови державного виконавця накладено арешт на спірну квартиру та заборонено здійснювати її відчуження. Станом на 04 жовтня 2016 року, тобто на дату прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру, ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2015 року про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру була чинною, у встановленому законом порядку не скасована, виконавче провадження (ВП № НОМЕР_1) перебуває в провадженні Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, інформація про державну реєстрацію обтяжень є актуальною з моменту проведення державної реєстрації обтяження, а саме з 14 квітня 2015 року.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною тринадцятої статті 15 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України. Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію та необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком (пункти 8, 13 Порядку). Відповідно до пункту 15 Порядку під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, серед інших і щодо наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20), на яку є посилання в касаційній скарзі зазначено, що:

«47. Велика Палата Верховного Суду бере до уваги те, що іпотека за договором іпотеки була зареєстрована за АКБ «ТАС-Комерцбанк» ще 29 серпня 2007 року. Значно пізніше - 4 квітня 2018 року - приватний виконавець зареєстрував обтяження на предмет іпотеки. Той факт, що іпотека зареєстрована саме за позивачкою лише 18 січня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу майнових прав і договору відступлення права вимоги за іпотечним договором не змінює факту виникнення у банку права іпотеки на квартиру 29 серпня 2007 року.

48. Отже, за змістом пункту 7 частини четвертої статті 24 Закону № 1952-IV станом на день звернення до суду позивачки, яка набула від банку права іпотекодержателя щодо іпотеки, зареєстрованої за банком ще 29 серпня 2007 року, наявність обтяження речових прав на квартиру, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі постанови приватного виконавця про арешт майна боржника, не могло бути підставою для відмови позивачці у державній реєстрації права власності на квартиру у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Така підстава для відмови існувала до моменту введення в дію 4 лютого 2019 року Закону № 2478-VIII (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 грудня 2019 року у справі № 923/880/18 (пункти 4.44-4.45).

49. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що позивачка не довела порушення її права іпотекодержателя щодо реєстрації права власності на квартиру через накладення на неї арешту приватним виконавцем.

50. Накладення арешту на заставлене майно не позбавляє кредитора права задовольнити його вимоги в майбутньому і не скасовує для нього правил пріоритетності, передбачених Законом України «Про іпотеку» (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 листопада 2020 року у справі № 761/31581/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18). Наявність арешту, накладеного на предмет іпотеки, не порушує пріоритетного права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 березня 2021 року у справі № 2-6875/10, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 686/1953/13-ц).

51. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 338/1118/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виснував, що накладений на предмет іпотеки арешт є перешкодою для іпотекодержателя для звернення стягнення на це майно. Але обставини тієї справи, яку згадує у позовній заяві, апеляційній та касаційній скаргах позивачка, були відмінними від обставин справи № 346/1305/19. У тій справі позивач як іпотекодержатель дізнався про порушення свого права 30 червня 2016 року під час спроби у нотаріуса звернути стягнення на предмет іпотеки і у жовтні 2016 року звернувся до суду з вимогою про звільнення майна з-під арешту. Як на час, коли позивач дізнався про порушення свого права, так і на час звернення до суду, пункт 6 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV передбачав, що зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно є підставою для відмови в державній реєстрації прав. Не було припису, який би дозволяв державному реєстратору провести державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за наявності зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень. Таким приписом (пунктом 7) парламент доповнив частину четверту статті 24 Закону № 1952-IV на підставі Закону № 2478-VIII, введеного в дію 4 лютого 2019 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року в справі № 509/5080/18 (провадження № 61-11707св22) зазначено, що: «встановивши наявність арешту на момент звернення стягнення в позасудовому порядку, суди не врахували, що при наявності в державному реєстрі інформації про державну реєстрацію арешту державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження (арешт) не буде зняте. Тому судові рішення в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора належить скасувати та увалити нове рішення про її задоволення».

Суди встановили, що на момент прийняття нотаріусом як державним реєстратором оспорюваного рішення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровані наступні обтяження на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 :

1) номер запису про обтяження 17412634 від 23 квітня 2015 року, арешт нерухомого майна, обтяжувач Міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського МУЮ, підстава - постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 13-36718605, виданий 10 квітня 2013 року;

2) номер запису про обтяження 17412611 від 28 квітня 2010 року, арешт нерухомого майна, обтяжувач Міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського МУЮ, підстава - постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 11-18828132, виданий 22 квітня 2010 року;

3) номер запису про обтяження 17412599 від 20 лютого 2008 року, арешт нерухомого майна, обтяжувач Міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського МУЮ, підстава - постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВПНОМЕР_3, виданий 11 лютого 2008 року;

4) номер запису про обтяження 17412584 від 11 липня 2007 року, арешт нерухомого майна, обтяжувач Міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського МУЮ, підстава - постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП НОМЕР_2, виданий 04 липня 2007 року.

З урахуванням того, що на момент прийняття приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н. М. рішення від 11 листопада 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 32345088) в державному реєстрі були зареєстровані інші обтяження на спірний житловий будинок, то суди зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для скасування оспорюваного рішення державного реєстратора.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що в силу пункту 7 частини четвертої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем, оскільки вказані зміни до закону набрали чинності з прийняттям Закону № 2478-VIII від 03 липня 2018 року, тобто вже після прийняття оспорюваного в цій справі рішення державного реєстратора.

Оскільки суди зробили правильний висновок про задоволення позову ОСОБА_1 , проте помилилися з мотивами такого задоволення, то судові рішення підлягають зміні шляхом викладення їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги з урахуванням меж касаційного оскарження та в зв`язку з необхідністю врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року в справі № 520/17316/19 (провадження № 61-5480св22) та від 22 березня 2023 року в справі № 509/5080/18 (провадження № 61-11707св22), дають підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржені судові рішення - зміні шляхом викладення їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409,410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 листопада 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 липня 2022 року змінити шляхом викладення їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук