Справа № 308/2206/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 серпня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кожух О.А. та Кондора Р.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттянергозбут» на ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду від 15 червня 2023 року (у складі судді Шумило Н.Б.) про відмову у видачі судового наказу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттянергозбут» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію, -

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Закарпаттянергозбут» (надалі Товариство) звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу у лютому 2023 р.

Просило видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства суму заборгованості за спожиту електричну енергію у розмірі 35421,96 грн. і 268,40 грн. у відшкодування судового збору.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 15 червня 2023 р. Товариству було відмовлено у видачі судового наказу.

Товариство просить скасувати цю ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не мав правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень п.8 ч.1 ст.165 ЦПК України, оскільки грошова вимога у боржника виникла і це доведено Товариством на підставі належних і допустимих доказів.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно з вимогами ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу (п.1 ч.1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відтак, ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Суд виходив із того, що доказів на підтвердження договірних відносин із боржником щодо надання послуг із постачання електричної енергії суду не надано, із заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, відтак до на підставі п.8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України у видачі судового наказу необхідно відмовити.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції, виходив із того, що відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУДМС України в Закарпатській області вих. №3.7/856 від 15.02.2023 р. місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , із 09.12.2008 р.

Згідно з довідки відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 31.05.2023 р. №1622/13-06, відповідно до відомостей реєстру територіальної громади гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Товариство просить стягнути заборгованість з боржника ОСОБА_1 , яка виникла за адресою споживання: АДРЕСА_2 .

Разом із тим, заявником не надано жодних доказів того, що боржник є власником будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що він проживає за даною адресою і користується послугами заявника, що з ним укладено відповідний договір, оскільки до матеріалів справи долучено типовий договір, та не долучено підписаної ОСОБА_1 заяви про приєднання до умов указаного договору, тобто не надано доказів того, що він є індивідуальним споживачем у розумінні п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Також до заяви про видачу судового наказу не додано сплаченого споживачем рахунку (квитанції) за надані заявником послуги чи іншого документального підтвердження споживання ОСОБА_1 даних послуг.

Як убачається із отриманої судом інформації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , не зареєстрований.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно з статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України встановлено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Згідно з вимог ч.ч. 1-3 ст. 163 ЦПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

У заяві повинно бути зазначено: найменування суду, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються: документ, що підтверджує сплату судового збору; документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; заяву подано з порушенням правил підсудності.

За змістом положень ст.ст. 29, 316-319, 325 ЦК України, ст.ст. 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 5, 12, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 4, 56, 57, 58 Закону № 2019-VIII, інших норм законодавства, фізична особа може мати кілька місць проживання та/або місць перебування; реєстрація фізичної особи провадиться за одним місцем проживання; за загальним правилом склад, кількість майна, в тому числі, нерухомого, яке може бути у власності фізичних осіб, не є обмеженими; постачання електричної енергії побутовому споживачу є житлово-комунальною послугою та здійснюється на підставі договору; щодо різних об`єктів, на яких здійснюється споживання електроенергії, побутовим споживачем можуть бути укладені різні (окремі) договори.

Відповідно до пункту 6 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Як убачається із матеріалів справи ОСОБА_1 є споживачем послуг за адресою: АДРЕСА_2 . На нього за цією адресою відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 . Договір на поставку електроенергії укладений 01.01.2019 р. (а.с.4). Загальна картка споживання за особовим рахунком № НОМЕР_1 містить інформацію про щомісячні обсяги споживання електроенергії за адресою: АДРЕСА_2 , оплату заборгованості за спожиту електроенергію, де станом на лютий 2023 року заборгованість визначена в сумі 35 421,96 грн. Тобто, заявник подав суду докази щодо надання на договірних умовах послуг і, відповідно щодо їх отримання боржником за адресою: АДРЕСА_2 та щодо заявленої до стягнення заборгованості. Суд першої інстанції не взяв до уваги наданих заявником доказів щодо факту споживання електричної енергії боржником (зміна показників, часткова сплата заборгованості).

Пов`язавши цю підставу для відмови у видачі судового наказу з тим, що ОСОБА_1 не зареєстрований за адресою за якою значиться заборгованість за спожиту електроенергію, суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, які не допускають довільного та невиправдано розширеного тлумачення.

Із урахуванням цього, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги подані заявником додатки до заяви про видачу судового наказу.

Отже, суд першої інстанції не врахувавши наведеного, дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для відмови у видачі судового наказу на підставі п.8 ч.1 ст. 165 ЦПК України.

Згідно з п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з положеннями п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У контексті наведеного та відповідно до вимог ст. 379 ч.1 п.4 ЦПК України оскаржена ухвала підлягає скасуванню як незаконна, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Також Товариство в апеляційній скарзі просить вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених Товариством у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Із цього приводу колегія суддів зауважує таке.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

За змістом положень ч. ч. 1, 4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.2ст.137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3ст.137 ЦПК України).

У справах наказного провадження учасниками справи є заявник та боржник (частина друга ст.42 ЦПК України).

Із огляду на це, апеляційний суд вважає, що у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. належить відмовити, оскільки, зі змісту норм ЦПК України вбачається, що відшкодування витрат на правничу допомогу можливе лише у справах позовного провадження, а у справах наказного провадження такі судові витрати не відшкодовуються. Крім того апелянтом не надано належних доказів щодо наданих послуг виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому належить наголосити, що ч.2 ст.164 ЦПК України визначає, що в разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

У стягненні судового збору, сплаченого стягувачем при поданні апеляційної скарги, належить відмовити, тому що відшкодування суми судового збору, сплаченого у наказному провадженні, підлягає відшкодуванню лише на користь заявника у разі пред`явлення ним позову до боржника.

Ураховуючи системне тлумачення норм, що регулюють порядок стягнення судових витрат пов`язаних із розглядом справи, суд не вбачає правових підстав для стягнення заявлених адвокатом Чекан В.В., яка діє в інтересах Товариства витрат на правничу допомогу та витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки, відшкодування таких витрат, здійснюється у позовному провадженні, у справах наказного провадження такий вид судових витрат не відшкодовуються.

Керуючись п.6 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 379, ст.ст. 382, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттянергозбут» задовольнити частково.

2.Ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду від 15 червня 2023 р. скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

3.У задоволенні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттянергозбут» про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції відмовити.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

5.Повне судове рішення складено 17 серпня 2023 р.

Судді: