Дата документу 16.08.2023 Справа № 334/7236/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/7236/19 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т. Ф.
Провадження № 22-ц/807/1339/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Головного Управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, бездіяльністю, умисним зловживанням владою та службовим становищем працівниками поліції,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Головного Управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, бездіяльністю, умисним зловживанням владою та службовим становищем працівниками поліції.

В обґрунтування вказаного позову ОСОБА_1 зазначила, що наприкінці липня 2019р. на сайті olx.ua вона знайшла об`яву під № 603145012 з продажу лохини та почала листування із продавцем з метою її придбання у кількості 10 кілограмів, так як ціна на за таку кількість була дуже низькою - 500 грн. та 100 грн. за доставку, про що їй повідомив продавець по телефону з номера НОМЕР_1 . Також продавець прохав зробити передплату у сумі 600 грн. на карту, тому що це швидкопсувний продукт і він хоче мати гарантії, що його дійсно купують. На вказану продавцем карту номер НОМЕР_2 вона із своєї карти перевела 25.07.2019 о 21:06 грошові кошти у сумі 605 гривень разом із комісією. Проте лохину їй доставлено не було, а через кілька днів продавець пропав зі зв`язку, на телефон перестав відповідати і об`яву із сайту видалив.

09.08.2019 вона звернулась до Дніпровського ВП ГУНГІ в Запорізькій області, її звернення зареєстрували під номером № 22080, але майор поліції ОСОБА_2 і старший лейтенант поліції ОСОБА_3 перевірку по її зверненню не розпочали, дані в ЄРДР не внесли, а також у відкритті кримінального провадження за частиною першою статті 190 КК України відмовили, хоча вона передала всі наявні у неї документи та докази вчинення відносно неї шахрайських дій. Зазначає, що свої збитки від шахрайських дій у розмірі 600 грн. вважає значними порівняно з положеннями КУпАП, згідно з яким викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент правопорушення не перевищує 0,2 % неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а саме, не перевищує 192,10 грн., але якщо вартість викраденого майна перевищує цю суму, то за таке правопорушення настає кримінальна відповідальність. Тому вважає, що відмова працівників поліції відкривати кримінальне провадження за її заявою вказує на їх некомпетентність і небажання виконувати свої посадові обов`язки.

Вказує, що згідно пунктів 1 і 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», було завдано пряму та непряму дискримінацію по відношенню до неї та її малолітньої дитини, тому що працівники поліції вирішили що втрачені позивачкою кошти мізерні, забувши про закон. При цьому, вмотивовує істотність своїх збитків положеннями кримінального кодексу Так, у примітці 2 статті 185 КК України надано роз`яснення, що у статтях 185, 186, 189 та 190 цього Кодексу значна шкода визнається із врахуванням матеріального становища потерпілого та якщо йому спричинені збитки на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Вказує, що вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років та отримує від держави 860 гривень на місяць, що свідчить про істотність спричиненої їй шкоди з огляду на те, що мінімальний прожитковий мінімуму на дорослу людину (яка втратила працездатність - по догляду за дитиною) складає з 1 липня 2019 року 1564 гривні та на дітей віком до 6 років - 1699 гривень, що складає загальну суму мінімального прожиткового мінімуму на двох з дитиною членів родини у розмірі 3263 гривні.

Частиною першою ст. 19 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» встановлено, що форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Частиною 1 ст. 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. А саме, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Вказує, що працівники поліції допустили щодо неї зневажливе ставлення, про- інформувавши її, що сума в 600 гривень замала для початку розслідування, про що повідомив їй працівник поліції, який приймав заяву, і що для нього в пріоритеті розкриття справ багатіїв, які, з його слів, втратили триста тисяч гривень через туристичну компанію, яка не надала їм тур на відпочинок, що вказує на дискримінацію її прав людини. Згідно з аналогією навела приклад, що у іншому кримінальному провадженні, яке стосувалося її сім`ї, при розгляді ухвали 334/4525/16к 1кс/334/945/16, сума шкоди склала 795 гривень 50 копійок, але кримінальну справу при цьому було відкрито.

Вважає, що дії і бездіяльність працівників поліції щодо розгляду її звернення про вчинений відносно неї злочин, які полягають у невнесенні відомостей про злочин в ЄРДР, відмова у проведенні належної перевірки, відмова у відкритті кримінального проваджен-

ня, його закриття без належного розслідування, що потягло з її боку додаткові зусилля, а

саме, звернення зі скаргами до слідчих суддів, з наступною заявою про вчинені посадові злочини, їй спричинена матеріальна і моральна шкоди.

Посилаючись на те, що в діях працівників поліції, на її думку, вбачаються ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 КК України, а також враховуючи, що цей випадок злочину є другим злочином поліції проти сім`ї позивачки, вона вимагає найвищої матеріальної міри покарання для працівників поліції, а саме, накладення штрафу у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 750 х 960,50грн = 720 375,00 гривень, незважаючи на їх матеріальну спроможність сплатити цей штраф, або з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю на посаді державного службовця на строк три роки.

До вказаного розміру штрафу позивач прив`язує розмір відшкодування та в позові просить визначити до стягнення: завдану матеріальну шкоду у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить: 750 х 960,50 грн. = 720375,00 гривень, та завдану моральну шкоду у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 750 х 960,50грн. = 720 375,00 гривень, а разом 1 440 750,00 гривень. Вважає, що такий розмір стягнення буде стимулювати працівників поліції до сумлінного виконання своїх посадових обов`язків, незважаючи на матеріальні статки потерпілого. Також просила посадових осіб - працівників поліції, які умисно зловживали владою та службовим становищем, звільнити із забороною обіймати службові посади протягом трьох років.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та передати справу до суду першої інстанції на новий розгляд в іншому складі суду.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, на які вона посилалась у позовній заяві в якості підстав спричинення шкоди; натомість має місце недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення судом норм процесуального права. На думку апелянта, суд першої інстанції надав перевагу позиціям відповідачів, на що вказує відмова суду у її клопотаннях про витребування доказів, що перешкодило їх збиранню для правильного вирішення цієї справи, а також суд відмовляв у винесенні окремих ухвал до дисциплінарної комісії адвокатів щодо адвоката Насонової М.С., яка неналежним чином надавала їй безоплатну правничу допомогу. Вважає, що суддя Турбіна Т.Ф., яка розглядала справу, діяла упереджено щодо сторони позивача, але заявлені позивачем відводи з цих підстав необґрунтовано не були задоволені, а тому вказані обставини свідчать про те, що справу розглянуто неповноважним складом суду.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в Запорізькій області зазначається, що суд першої інстанції виніс законне і обґрунтоване рішення, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про те, що працівники поліції вчинили кримінальне правопорушення відносно позивача, чим спричинили їй матеріальну і моральну шкоду, розмір якої відповідає санкції статті про кримінальну відповідальність. Вважає, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали про задоволення

скарг позивача як потерпілої особи у кримінальному провадженні, якою зобов`язано слід-

чого вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру щодо відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу подано також Головним управлінням Державної казначейської служби України у Запорізькій області, у якому зазначено, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, надав повну та всебічну оцінку зібраним доказам та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

В судове засідання апеляційного суду 16 серпня 2023 року з`явився представник Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, який заперечував поти апеляційної скарги, просив рішення залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1 та Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області були повідомлені про це судове засідання шляхом доставлення судової повістки до їх електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд», але до апеляційного суду не з`явились.

Позивач ОСОБА_1 подала письмову заяву про розгляд справи без її участі, Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області клопотань чи заяв апеляційному суду не надав.

Справу було розглянуто за відсутності позивача та вказаного відповідача відповідно до приписів ч. 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що на сайті olx.ua 14.07.2019 було розміщено оголошення № 603145012 про збут оптом і у роздріб лохини. Позивачка виявила бажання придбати 10 кілограмів ягід, узгодила з продавцем вартість замовлення (600,00 грн.), порядок оплати і отримання товару, що підтверджується роздруківкою із сайту olx.ua.

Згідно платіжного доручення від 25.07.2019 ОСОБА_1 перерахувала на карту номер НОМЕР_3 грошові кошти у сумі 600 гривень із призначенням платежу -

перерахунок особистих коштів, що підтверджується копією платіжного доручення.

Як стверджує позивачка, номер накладної продавець їй так і не повідомив, товар вона не отримала, а через кілька днів телефон продавця перестав відповідати і оголошення на сайті було видалене.

09 серпня 2019 року в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області за № 22080 було зареєстровано звернення ОСОБА_1 щодо вчинених відносно неї шахрайських дій.

Даний матеріал було направлено до слідчого відділу Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області для прийняття рішення, однак у зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність у даній події кримінального правопорушення та неможливістю у зв`язку з цим внести відомості до ЄРДР, даний матеріал було направлено до ВКП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, яким перевірку за цим матеріалом було припинено, про що складено відповідну довідку щодо розгляду звернення.

Вказана бездіяльність органу досудового розслідування була оскаржена ОСОБА_1 в судовому порядку, та її скарга була задоволена слідчим суддею.

На підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2019 були внесені відомості до ЄРДР за № 0004497 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Після відкриття провадження у даній цивільній справі і до початку розгляду справи по суті позивачка надала додаткові письмові докази, які були прийняті судом, з яких вбачається наступне.

Постановою слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 28.12.2019 кримінальне провадження № 0004497 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, було закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

27 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до ГУНП в Запорізькій області із заявою про скасування постанови слідчого від 28.12.2019 про закриття кримінального провадження № 0004497, у якій також просила зобов`язати Дніпровський ВП ГУНП в Запорізькій області провести ряд слідчих дій.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2020 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження було відмовлено, оскільки оскаржувана постанова вже була скасовано органом прокуратури.

За заявою позивачки від 29.09.2020р., згідно ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2020, Дніпровським ВП ГУНП України в Запорізькій області внесено відомості до ЄРДР за № 0000504 від 03.10.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Також 29.09.2020 ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського ВП ГУНП України в Запорізькій області з повідомленням про ознаки скоєного працівниками поліції злочину за ст.ст. 364, 382, 396 КК України, у зв`язку з невиконанням ухвал слідчого судді № 334/4133/20 і №334/4275/20.

Вказані обставини підтверджуються копіями заяв та повідомлень ОСОБА_1 , копіями талонів-повідомлень єдиного обліку про реєстрацію звернень ОСОБА_1 , копією ухвали слідчого судді у справі № 334/4133/20.

Також з наданих позивачкою документів вбачається, що на виконання ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2021 по справі № 334/2333/21 до ЄРДР внесені відомості за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, кримінальне провадження № 0000008, що підтверджується витягом з ЄРДР, повідомленням про початок досудового розслідування від 21.04.2021 у кримінальному провадженні № 0000008 від 21.04.2021.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної і моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пов`язувала спричинення їй такої шкоди працівниками поліції, якими вчинені кримінальні правопорушення, але дока-

зів притягнення їх до кримінальної відповідальності за злочини, передбачені ст..ст. 364, 366 КК України, в ході розгляду справи не було здобуто, оскільки досудове слідство у кримінальному провадженні № 0000008 від 21.04.2021 за ознаками кримі-нального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, не завершено. Жодних обставин, які б вказували на спричинення позивачці працівниками поліції матері-

альної шкоди у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та моральної шкоди у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що у сумі складає 1440750,00 гривень, та відповідних доказів суду не надано.

Також суд відмовив у задоволенні вимог позивача про звільнення працівників поліції як посадових осіб, які умисно зловживали владою та службовим становищем, із забороною обіймати службові посади протягом трьох років, посилаючись на те, що такий спосіб захисту не передбачений законом в порядку розгляду цивільної справи за правилами цивільного судочинства.

В скарзі ОСОБА_1 таким же чином, як і встановив суд, викладає обставини вчинення відносно неї шахрайських дій невідомими особами з приводу отримання оплати за товар (лохину) у мережі Інтернет на сайті olx.ua, та із подальшим вилученням оголошення про продаж товару, який їй не було доставлено, припиненням спілкування із нею як замовником. Також не оспорює позивач встановлених судом обставин щодо хронології її звернень до органів поліції із заявами, а також до слідчих суддів зі скаргами на бездіяльність працівників поліції щодо розгляду її заяв про вчинений відносно неї злочин, безпідставне закриття кримінального провадження, а також щодо її повідомлень про вчинені посадовими особами поліції кримінальні правопорушення - службові злочини.

При цьому, позивач вважає, що суд безпідставно не встановив та не врахував, що до теперішнього часу відкрито кримінальне провадження № 0004497 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, у якому вона прикладала додаткові зусилля допоки його порушили: відомості за її заявою не вносили в ЄРДР, відкрите кримінальне провадження закрили через 8 днів без проведення слідчих дій, в його межах здійснювали підробку і вносили неправдиві відомості в частині дати і форми повідомлення нею про злочин. У зв`язку з підробкою і внесенням неправдивих відомостей в цьому кримінальному провадженні їй прийшлося звертались із наступною заявою про посадові злочини щодо зловживання працівниками поліції службовим становищем, внесення відомостей в ЄРДР про які стало можливим лише на підставі ухвали слідчого судді, яку Дніпровський відділ поліції не виконав належним чином, відкривши кримінальне провадження відносно своїх працівників не за ст. 364 КК України, а за статтею 190 КК України. Вказане потягло за собою нову її скаргу, яка була задоволена ухвалою слідчого судді, за наслідками виконання якої було відкрито кримінальне провадження № 0000008 від 21.04.2021 за ознаками кримі-нального правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 366 КК України.

Вважає, що ці обставини саме й доводять спричинення їй такими посадовими злочинами працівників поліції моральних страждань та матеріальних збитків, які вона обрахувала, виходячи з розміру 750 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ставкою 960,50 грн., визначеною відповідно до Податкового кодексу та ч. 4 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», що у загальному розмірі становить 1 440 750 грн., по 720 375 грн. на відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Апеляційний суд, дослідивши вказані доводи скарги та матеріали справи, повністю погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку,

встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизна-

них або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Конституція України у ст. 56 проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, ст. ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Тож, за загальним правилом, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Між тим, як правильно встановив суд першої інстанції, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що вказані у позовній заяві особи - працівники поліції, вчинили кримінальне правопорушення, зокрема, посадові злочини, на які посилається позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі, тим самим спричинивши позивачці матеріальну та моральну шкоду, розмір якої відповідає санкції статті про кримінальну відповідальність.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в тій частині, що позивачка у позовній заяві, та на теперішній час в апеляційній скарзі, посилається на неналежне виконання працівниками поліції своїх обов`язків, які полягали, зокрема, у невнесенні відомостей до ЄРДР на підставі її заяви про вчинене кримінальне правопорушення, однак при цьому обґрунтовує свої вимоги фактом вчинення ними кримінального правопорушення і способами захисту свого порушеного права визначає види кримінальної відповідальності, які встановлені законом про кримінальну відповідальність, при цьому доказів вчинення кримінального правопорушення як на момент звернення з позовом до суду, так і під час апеляційного розгляду справи, нею не надано.

Відповідно до статті 1166 ЦКУ обов`язковою підставою відповідальності за завдану майнову шкоду є протиправність поведінки заподіювана шкоди. Протиправна поведінка означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином. Якщо особа, яка завдала шкоди, доведе, що шкоди завдано не з її вини, вона звільняється від її відшкодування. За загальними підставами цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, з`ясуванню підлягають підтвердження факту заподіяння позивачу матеріальних втрат, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а жодний нормативно-правовий акт не звільняє позивача від доказування підстав, обґрунтованості, розумності та доцільності висунутих їм вимог.

Відсутність хоча б однієї з зазначених складових виключає склад правопорушення взагалі, а з ним відповідно і правові підстави відшкодування збитків.

Згідно з статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювання, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 1177 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшко-довується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Статтею 56 КПК України передбачено, що протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Таким чином, шкода, завдана кримінальним правопорушенням повинна бути відшкодована особами, які вчинили кримінальне правопорушення. Згідно з матеріалами справи, досудове слідство у кримінальному провадженні № 0000008 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 366 КК України, не завершено та триває.

Жодних обставин, які б вказували на спричинення позивачці працівниками полі-ції матеріальної шкоди, зокрема, й у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та моральної шкоди у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що у сумі складає 1440750,00 гривень, та відповідних доказів суду не надано.

Крім того, погоджуючись з вказаними висновками суду, колегія додатково наголошує ще й на тому, що вина працівників поліції не може доводитись лише самим фактом порушення кримінального провадження за заявою особи, яка вважає, що відносно неї вчинено посадовий злочин, що базується на приписах ст. 62 Конституції України, згідно з якою особа є невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Що стосується того, що моральна та матеріальна шкода їй спричинена тим, що свої права щодо проведення розслідування за її первісною заявою про скоєння відносно неї шахрайських дій їй доводиться відстоювати шляхом звернення до судів, то колегія зазначає, що ухвали слідчих суддів про задоволення скарг та клопотань позивача на постанови слідчого, його бездіяльність, свідчать про реалізацію нею передбаченого кримінально-процесуальним законом права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судових контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди. В будь-якому випадку позивач має доводи спричинення йому матеріальної і моральної шкоди таким процесуальним рішенням, дією чи бездіяльністю. Між тим, як правильно констатував суд, таких доказів судом в ході роз-

гляду справи не було здобуто.

З цього приводу позивачка у скарзі зазначає, що суд не спряв розгляду справи, відмовляючи їй у клопотаннях про забезпечення доказів, але ці ствердження не відповідають матеріалам справи ( у 4-х томах).

Відповідно до приписів ч. 2 статті 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Частиною 4 цієї норми врегульовано, що, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. 5 ст. 83 ЦПК).

У відповідності з приписами ч. 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 1 статті 84 ЦПК України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подано в строк, зазначений у частинах 2 і 3 статті 83 ЦПК України. Якщо клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, докази та клопотання про витребування доказів у справах позовного провадження мають бути подані одночасно із подання позовної заяви, а заявлення відповідних клопотань при розгляді справи в загальному позовному провадженні допускається у підготовчому засіданні. Але в будь-якому разі збирання доказів судом, зокрема, за клопотання сторін про їх витребування припиняється після закриття підготовчого засідання.

Встановлено, що ця справа розглядалась за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання, яке було призначено на 21.02.2020р. ( т. 1 а.с. 17).

Позивач ОСОБА_1 була повідомлена про це судове засідання завчасно, але клопотань про витребування доказів ані до позовної заяви, ані до підготовчого засідання нею подано не було. Підготовче засідання не було проведено, його було відкладено на 30.03.2020р., в яке сторони не з`явились, але судом воно було проведено та задоволено

клопотання позивача про заміну неналежних відповідачів ( т. 1 а.с. 79, 83,84).

В подальшому підготовче засідання судом першої інстанції відкладалось ще декілька разів, але при цьому вирішувались питання за клопотаннями позивача про зміну неналежних відповідачів, про залучення співвідповідача та витребування доказів, та було закрито лише 21.04.2021р., тобто через півтора року з дати відкриття провадження у справі ( т. 2 а.с. 20).

За цей період ОСОБА_1 активно користувалась своїми процесуальними правами позивача.

03.03.2020 позивач ОСОБА_1 подала заяву про долучення доказу - ухвали від 28.12.2019р. про закриття кримінального провадження, яке було задоволено судом ( т. 1 а.с. 73-74). Також до відповіді на відзив позивач долучала докази як ті, що вже були додані до позовної заяви, так і нові, які були отримані нею після подання позову, та суд ці клопотання задовольняв ( т. 1 а.с. 127-139). 04.11.2020р. позивач подала клопотання про долучення до справи додаткових доказів, які були отримані також в 2020 році, та це клопотання задоволено судом ( т. 1 а.с. 213-222). 29.04.2021р. позивачем подано письмове клопотання про долучення доказів у 22 найменуваннях, яке було повністю задоволено судом ( т. 1 а.с. 243, т. 2 а.с. 2 а.с. 2-21). До наступної відповіді на відзив позивач знову долучила 9 найменувань додатків, які були прийняті судом ( т. 2 а.с. 43-58).

Крім того, суд задовольняв клопотання позивача про витребування доказів.

Так, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2020 суд задовольнив клопотання позивачки про витребування доказів, а саме, з Дніпровського відділу поліції ГУ НП в Запорізькій області матеріалів кримінального провадження № 0004497 для огляду в судовому засіданні ( т. 1 а.с. 145).

Ухвалами суду від 29.08.2022 суд залишив без задоволення клопотання ОСОБА_1 про залучення до участі у справі третіх осіб, про проведення експертного психологічного дослідження щодо визначення розміру моральної шкоди, про повернення справи на стадію підготовчого провадження, продовжив судовий розгляд справи. Та ці ухвали колегія вважає правомірними, оскільки підготовче засідання було закрито ще у квітні 2021 року, тож стадія клопотань вже пройшла та позивач не навела обгрунтувань, що такі клопотання вона не могла заявити раніше.

З вказаного аналізу збирання доказової бази в цій справі вбачається, що судом не було порушено прав позивача, яку суд не обмежував у долученні нових доказів у справі до моменту закриття підготовчого провадження у справі, а також задовольнив її клопотання про витребування доказів - матеріалів кримінального провадження. Решту ж клопотань обгрунтовано не задовольнив через процесуальні упущення самої позивачки - подання їх поза межами строків та на стадії судового розгляду без належного вмотивування неможливості заявити клопотання протягом строку тривання стадії підготовчого провадження.

Щодо необґрунтованих відмов у задоволенні заявлених нею відводів судді Турбіній Т.Ф., колегія встановила наступні обставини.

Так, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.09.2021 заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого судді залишено без задоволення.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2021 заяву ОСОБА_1 про відвід головуючому судді передано для вирішення в порядку ч.1 ст. 33 ЦПК України у зв`язку з визнанням заявленого відводу необґрунтованим.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2021 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючому судді відмовлено.

23 листопада 2021 року ОСОБА_1 подала чергову заяву про відвід головуючому судді, яка ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2021 була передана для вирішення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України у зв`язку з визнанням заявленого відводу необґрунтованим.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2021 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючому судді відмовлено.

У судовому засіданні 28.01.2022 суд відмовив у задоволенні чергової заяви про відвід головуючому судді і протокольною ухвалою відмовив у клопотанні позивачки про повернення справи на стадію підготовчого провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2022 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючому судді відмовлено.

Отже, позивач ОСОБА_1 чотири рази заявляла відводи судді Турбіній Т.Ф., які задоволені не були.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що її відводи були обґрунтовані, а тому безпідставно не були задоволені, що свідчить про те, що справу розглянуто неповноважним суддею.

Проте, як встановлено апеляційним судом зі змісту заяв ОСОБА_1 про відводи головуючому судді в цій справі Турбіній Т.Ф., підставами для цього слугувало непогодження з процесуальними діями і рішення цієї судді як в цій справі, так і в інших.

Між тим, приписи ч. 4 статті 36 ЦПК України передбачають, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка в інших справах, не може бути підставою для відводу.

У такому разі заявлені позивачем відводи судді Турбіній Т.Ф. обґрунтовано визнавались безпідставними та не були задоволені. Тож не можна вважати, що справу розглянуто неповноважним складом суду.

Решта доводів скарги не впливає на законність ухваленого судом першої інстанції рішення.

Так, серед іншого, позивач наголошувала на не прийняття судом за її заявою окремої ухвали відносно адвоката ОСОБА_4 , яка була призначення для надання позивачу безоплатної правничої допомоги та неналежним чином виконувала свій обов`язок. Між тим, вбачається, що за заявою самої позивачки цього адвоката дисциплінарною комісією адвокатів було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Порушення строків розгляду справи, на що вказує апелянт, як свідчать матеріали справи, відбулось, зокрема, переважно через процесуальні дії самої позивачки, яка часто надавала заяви про відкладення розгляду справи, а також декілька разів змінювала склад відповідачів та просила про залучення співвідповідачів, чотири рази заявляла відводи, внаслідок чого розгляд справи відкладався, подавала апеляційні скарги на ухвали, що не підлягали оскарженню, але справа при цьому двічі витребовувалась апеляційним судом, що унеможливлювало на цей час її розгляд.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Та низка рішень ЄСПЛ містить та розвиває такий підхід до обґрунтованості судових рішень. Наприклад, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Також позивачем в скарзі наводяться доводи щодо порушення судом процедури і порядку завіряння і видачі копій судових документів, які не впливають на критерій законності і обґрунтованості оскаржуваного рішення, що є предметом перегляду, то колегія не наводить аргументів на скаргу в цій частині згідно з вище наведеними положеннями ЄСПЛ.

Зважаючи на все вище наведене, колегія визнає апеляційну скаргу ОСОБА_1 , необґрунтованою в повному обсягу аргументів, які наводяться з метою скасування рішення суду, тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суд залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 серпня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова