Постанова

Іменем України

17 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 824/74/2022

провадження № 61-6141ав23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О.,

Дундар І. О.,

за участю секретаря судового засідання Коваль А. В.,

учасники справи:

заявник (стягувач) - NP Trade GmbH (Німеччина),

заінтересована особа (боржник) - Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (Україна),

за участю:

представника заінтересованої особи (боржника) - Найденка І. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні Верховного Суду (місто Київ, проспект Повітрофлотський, 28) справу за заявою NP Trade GmbH (Німеччина) про визнання і надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 за позовом NP Trade GmbH (Німеччина) до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення заборгованості за поставлений товар, 3% річних та арбітражного збору, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року у складі судді Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

12 липня 2022 року NP Trade GmbH (Німеччина) звернулося до суду з заявою про визнання і надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України (далі МКАС при ТПП) від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 за позовом «NP Trade GmbH (Німеччина)» до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом») про стягнення 66 078,34 євро, у тому числі: 60 000,00 євро заборгованості за поставлений товар, 1 721,10 євро - 3 % річних, нараховані станом на дату подання позову - 01 червня 2021 року, 4 357,24 євро - відшкодування витрат на оплату арбітражного збору, а також 3 % річних від простроченої суми заборгованості, які нараховуються на непогашену суму заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з 02 червня 2021 року до моменту оплати суми заборгованості в повному обсязі, та розраховуються за формулою: сума заборгованості х 3 % /365 днів х кількість днів прострочення.

Заява мотивована тим, що 27 травня 2015 року між NP Trade GmbH (Німеччина) та ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) укладено контракт поставки № 53-129-01-15-00512.

У зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань за контрактом, а саме нездійснення оплати поставленого товару, на підставі арбітражного застереження, передбаченого розділом 11 контракту від 27 травня 2015 року, NP Trade GmbH (Німеччина) звернулося до МКАС при ТПП України з позовом до ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) про стягнення заборгованості за поставлений товар, трьох процентів річних та арбітражного збору.

Рішенням МКАС при ТПП України від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 з ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) на користь NP Trade GmbH (Німеччина) стягнуто 60 000,00 євро заборгованості за поставлений товар, 1 721,10 євро - 3 % річних, нараховані станом на дату подання позову - 01 червня 2021 року, 4 357,24 євро - відшкодування витрат на оплату арбітражного збору, а разом 66 078,34 євро, а також 3 % річних від простроченої суми заборгованості, які нараховуються на непогашену суму заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з 02 червня 2021 року до моменту оплати суми заборгованості в повному обсязі, та розраховуються за формулою: сума заборгованості х 3 % /365 днів х кількість днів прострочення.

Рішення вступило в силу з дати його винесення, є остаточним та підлягає негайному виконанню.

Станом на момент подання заяви ДП «НАЕК «Енергоатом» добровільно не виконало рішення арбітражного суду та не вчинило жодних дій, які б свідчили про наявність наміру його виконувати, що змусило NP Trade GmbH (Німеччина) ініціювати виконання рішення у примусовому порядку.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року заяву NP Trade GmbH (Німеччина)задоволено.

Визнано і надано дозвіл на виконання рішення МКАС при ТПП від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 за позовом «NP Trade GmbH (Німеччина)» до ДП «НАЕК «Енергоатом» про стягнення 66 078,34 євро, у тому числі: 60 000,00 євро заборгованості за поставлений товар, 1 721,10 євро - 3 % річних, нараховані станом на дату подання позову - 01 червня 2021 року, 4 357,24 євро - відшкодування витрат на оплату арбітражного збору, а також 3 % річних від простроченої суми заборгованості, які нараховуються на непогашену суму заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з 02 червня 2021 року до моменту оплати суми заборгованості в повному обсязі, та розраховуються за формулою: сума заборгованості х 3% /365 днів х кількість днів прострочення.

Видано виконавчий лист на примусове виконання арбітражного рішення.

Стягнуто з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь NP Trade GmbH (Німеччина) судовий збір у розмірі 1 240,50 грн, а також витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 євро.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

трирічний строк на подання заяви про визнання та надання дозволу на виконання вказаного рішення дотримано, до заяви стягувачем долучено документи відповідно до переліку, визначеного статтею 4 Конвенції, що узгоджуються з положеннями статті 476 ЦПК України та статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж». Відсутні підстави, передбачені статтею 478 ЦПК України, для відмови у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу. Рішення МКАС при ТПП України від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 підлягає негайному виконанню, проте боржник не виконує його добровільно;

доводи заявника про порушення публічного порядку України є безпідставними і судом не встановлено, що визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України;

не заслуговують на увагу також доводи боржника про відсутність складу господарського правопорушення в діях ДП НАЕК «Енергоатом» з огляду на проведення боржником заліку зустрічних однорідних вимог відповідно до заяви від 21 квітня 2021 року № 4390/51 про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 41 845,27 євро. Зазначені доводи фактично зводяться до незгоди боржника з рішенням арбітражу по суті. Проте у цій справі суд не розглядає спір по суті і не може надавати оцінку аргументам сторін, які незгодні з арбітражним рішенням. Вирішуючи питання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення МКАС, суд не може оцінювати його правильність по суті чи вносити будь-які зміни до його змісту, а перевіряє лише дотримання строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми та змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви;

доводи про те, що в порушення частини другої статті 476 ЦПК України в заяві про визнання і надання дозволу на виконання рішення не зазначено імені учасників арбітражного розгляду (його представника, який забезпечував представництво у наведеній справі), його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження і застосування статті 185 цього ЦПК України суд їх відхиляє, оскільки таке питання вирішувалось при відкритті провадження у справі. Відповідача у справі зазначено повно, відсутність вказівки на представника не є підставою для застосування статті 185 ЦПК України;

суд відхилив доводи боржника про те, що згідно з пунктом 12.8 контракту контракт набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє по 30 червня 2018 року, у зв`язку із чим арбітражне застереження діяло до 30 червня 2018 року, у той час як рішення МКАС було винесено 31 січня 2022 року, з огляду на те, що закінчення строку дії контракту не впливає на дійсність, чинність та виконуваність включеної до нього арбітражної угоди у вигляді арбітражного застереження;

суд відхилив доводи боржника щодо звільнення його від відповідальності за порушення строків оплати через дію форс-мажорних обставин, засвідчених Торгово-промисловою палатою України, які пов`язані із військовою агресією російської федерації проти України. Стягувачем нараховано 3 % річних за порушення терміну виконання зобов`язання не на підставі умов укладеного між сторонами контракту, а з посиланням на норми статті 625 ЦК України. Так, стаття 625 ЦК України, визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника, вони є спеціальними, конкретизуючими і не передбачають підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. При цьому, суд також враховує, що рішенням МКАС при ТПП у справі № 127/2021 стягнуто з ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) на користь NP Trade GmbH (Німеччина) заборгованість за невиконання умов контракту 31 січня 2022 року, тобто, до повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України та оголошення воєнного стану;

заперечуючи проти задоволення вимог про відшкодування витрат на правову допомогу в цілому, а також заявляючи про зменшення їх розміру у випадку, якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість цих вимог, представник ДП «НАЕК «Енергоатом» в судовому засіданні зазначив, що умовами контракту передбачено покладення на сторони витрат на оплату послуг свої представників. Крім того, вважає, що представництво інтересів заявника у суді могло бути здійснено не адвокатом, а іншою, особою, уповноваженою діяти від імені юридичної особи відповідно до закону, статуту, положення чи умов контракту (самопредставництво). Крім того, представник Боржника зазначив про неспівмірність заявлених вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 6 000,00 євро складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг. Суд вважає такі доводи боржника необґрунтованими, оскільки в цьому провадженні розгляд справи відбувається за правилами Глави 3 Розділу ІХ ЦПК України, який визначає порядок визнання та надання дозволу на виконання рішення МКАС. Предметом розгляду не є договірні правовідносини сторін, а лише дотримання процесуальних вимог, зокрема строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми та змісту і наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви. З огляду на вказане, положення контракту щодо витрат на представників не можуть бути застосовані, а питання розподілу судових витрат відбувається на підставі статті 141 ЦПК України;

вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги ті обставини, що стягувач NP Trade GmbH (Німеччина) намагався врегулювати цей спір 10 разів, направляючи боржнику претензії, з них 9 - до звернення в арбітраж і 1 - після винесення арбітражного рішення. Усі спроби врегулювати спір у досудовому порядку, а також добровільно виконати рішення МКАС боржником було проігноровано. З огляду на вказане, можна зробити висновок, що стягувач однозначно продемонстрував своє бажання врегулювати цей спір у позасудовий спосіб, тим самим не допустивши понесення судових витрат, які могли бути покладені на боржника. Однак боржник жодних подібних дій не вчиняв, свідомо ігноруючи можливість врегулювання спору в досудовому порядку. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу та обґрунтованість визначеного стягувачем розміру вказаних витрат у розмірі 6 000,00 євро.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги

У квітні 2023 року ДП «НАЕК «Енергоатом» подало до Верховного Суду апеляційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви NP Trade GmbH (Німеччина) про визнання і надання дозволу на виконання рішення МКАС при ТПП України від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021, відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 євро або розглянути питання щодо зменшення витрат на професійну правничу допомогу до розумного та справедливого розміру.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

при задоволенні заяви про надання дозволу на виконання рішення МКАС при ТПП України від 31 січня 2022 року суд першої інстанції не врахував, що відповідно до пункту 12.8 контракту (д/у № 6) контракт вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30 червня 2018 року, тобто рішення прийняте більш, ніж через 3 роки після закінчення дії арбітражної угоди. Домовленість сторін про розгляд МКАС при ТПП спорів, що випливають з контракту, не існувала з 30 червня 2018 року - протягом розгляду спору і при прийнятті рішення;

у порушення частини другої статті 476 ЦПК України у заяві про визнання і надання дозволу на виконання рішення не зазначено імені учасників арбітражного розгляду (його представника, який забезпечував представництво у наведеній справі), його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження. Тому заяву необхідно було залишити без руху чи повернути відповідно до вимог процесуального права;

надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду порушує публічний порядок України, оскільки загрожує її безпеці та економіці, фактично буде надано дозвіл на стягнення коштів з підприємства, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави Україна, та матиме наслідки щодо належного забезпечення працівників заробітною платою, можливості доведення підприємства до банкрутства, впливу на належне забезпечення безпечної експлуатації та підвищення ефективності роботи атомних електростанцій, безперебійного електропостачання суб`єктів господарювання та населення;

поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що мало місце зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі заяви від 23 квітня 2021 року № 0555, у зв`язку з чим суд надав дозвіл на виконання рішення МКАС при ТПП в частині зобов`язання, яке припинено, у розмірі 41 845,27 євро. Більше того, на цю суму здійснене нарахування штрафних санкцій;

у резолютивній частині рішення МКАС при ТПП України від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 зазначено, що 3 % річних, які нараховуються на непогашену суму заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з 02 червня 2021 року до моменту оплати суми заборгованості в повному об`ємі і розраховуються за формулою: сума заборгованості * 3 % / 365 днів * кількість днів прострочення. Разом з тим відповідач звільняється від відповідальності за порушення строків оплати продукції за контрактом із 24 лютого 2022 року на строк дії форс-мажорних обставин, які наразі продовжують існувати;

необґрунтованим є стягнення витрат на правничу допомогу в очевидно завищеному розмірі 6 000,00 євро, оскільки ця справа є справою незначною складності, стосується визнання вже прийнятого рішення суду, а не розгляду спору по суті, і є лише процесуальним засобом для визнання і надання дозволу на виконання рішення МКАС при ТПП. Суд першої інстанції прийняв до уваги те, що позивач 10 разів направляв боржнику претензії до звернення в арбітраж, у зв`язку з чим не зменшив розмір витрат на правничу допомогу за відповідною заявою ДП «НАЕК «Енергоатом». Однак Київський апеляційний суд не зазначив, як це співвідноситься з розглядом справи у Київському апеляційному суді.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

У травні 2023 року від представника NP Trade GmbH (Німеччина) Іваненка М. А. надійшов відзив, у якому він зазначає, що апеляційна скарга ДП «НАЕК «Енергоатом» є необґрунтованою. Стверджує, що доводи боржника про те, що дія арбітражного застереження припинилася 30 червня 2018 року, вже були предметом перевірки Верховного Суду, який у постанові від 26 січня 2023 року у справі № 824/68/22 вказав, що арбітражне застереження не припинило дію, оскільки його строк не обмежується строком контракту в силу принципу автономності арбітражної угоди; арбітражне застереження діє щонайменше протягом строку давності з метою забезпечення сторонам можливості захисту свого права. Боржник не наводить доказів того, що виконання рішення загрожує основам функціонування держави, безпеці, суверенітету тощо, тому відсутні підстави вважати, що у разі надання дозволу на виконання рішення МКАС при ТПП України від 31 січня 2022 року буде порушений публічний порядок. 3 % річних стягнуті судом на підставі статті 625 ЦК України, що не є мірою відповідальності, а є складовою грошового зобов`язання, яке не виконане. Закон не передбачає підстав звільнення від виконання грошового зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України. Витрати на правничу допомогу стягнуті з урахуванням положень статті 141 ЦПК України.

Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із Київського апеляційного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2023 року закінчено підготовчі дії за апеляційною скаргою ДП «НАЕК «Енергоатом» на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року; призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15 червня 2023 року о 11:00 годині за адресою: просп. Повітрофлотський, 28, м. Київ з повідомленням учасників справи.

Короткий зміст пояснень учасників справи

Представник ДП «НАЕК «Енергоатом» Найденко І. О. у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, зазначених в апеляційній скарзі. Представник ДП «НАЕК «Енергоатом» вказав, що при постановленні оскарженої ухвали суд першої інстанції не врахував, що після прийняття рішення МКАС мало місце зарахування однорідних зустрічних вимог, докази на підтвердження чого були надані Київському апеляційному суду. Однак такі докази не були оцінені належним чином судом першої інстанції. Представник повторно наголосив на очевидній неспівмірності заявленого розміру витрат на правничу допомогу, які просив стягнути заявник.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що 27 травня 2015 року ДП «НАЕК «Енергоатом» (покупець) і NP Trade GmbH (Німеччина) (постачальник) уклали контракт № 53-129-01-15-00512 (далі - контракт), предметом якого є поставка елегазових вимикачів (gas switches) виробництва ALSTOM Grid SAS (Франція) для ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом».

Відповідно до пункту 11.1 контракту всі спори і розбіжності, які можуть виникнути у зв`язку з виконанням контракту, за можливості вирішуються шляхом переговорів і взаємної згоди сторін. Досудовий порядок урегулювання спору обов`язковий для сторін.

У пунктах 11.2 і 11.4 контракту визначено, що якщо переговори не призведуть до позитивного результату, спори підлягають розгляду у МКАС при ТПП відповідно до Регламенту даного Суду. Місцезнаходження арбітражного суду - місто Київ, Україна. Застосовне право - матеріальне право України. Рішення даного арбітражу буде остаточним і обов`язковим для обох сторін.

Контракт вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2015 року, а в частині оплати за поставлений товар - до повного розрахунку (пункт 12.8 контракту).

29 грудня 2017 року ДП «НАЕК «Енергоатом» і NP Trade GmbH (Німеччина) уклали додаткову угоду № 6 до контракту, згідно з пунктом 1 якої сторони вирішили викласти пункт 12.8 у новій редакції: «Контракт вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 30.06.18р. Відносно гарантійних зобов`язань Постачальника, передбачених Контрактом, - до закінчення терміну дії гарантії».

31 січня 2022 року рішенням МКАС при ТПП у справі № 127/2021 стягнуто з ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) на користь NP Trade GmbH (Німеччина) 60 000,00 євро заборгованості за поставлений товар, 1 721,10 євро - 3 % річних, нараховані станом на дату подання позову - 01 червня 2021 року, 4 357,24 євро - відшкодування витрат на оплату арбітражного збору, а разом 66 078,34 євро, а також 3 % річних від простроченої суми заборгованості, які нараховуються на непогашену суму заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з 02 червня 2021 року до моменту оплати суми заборгованості в повному обсязі, та розраховуються за формулою: сума заборгованості х 3 % /365 днів х кількість днів прострочення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року у справі № 824/68/22 за заявою ДП «НАЕК «Енергоатом» про скасування рішення МКАС при ТПП від 31 січня 2022 року в справі № 127/2021 за позовом NP Trade GmbH (Німеччина) до ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) про стягнення заборгованості за поставлений товар, трьох процентів річних та арбітражного збору, у задоволенні заяви ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) про скасування рішення МКАС при ТПП від 31 січня 2022 року, прийнятого у місті Києві у складі: голови складу Кузнєцової Н. С., арбітрів: Атаманової Ю. Є., Стретовича В. М., у справі № 127/2021 за позовом NP Trade GmbH (Німеччина) до ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) про стягнення заборгованості за поставлений товар, трьох процентів річних та арбітражного збору - відмовлено. Рішення МКАС при ТПП від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 за позовом NP Trade GmbH (Німеччина) до ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) про стягнення заборгованості за поставлений товар, трьох процентів річних та арбітражного збору залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2023 року у справі № 824/68/22 за заявою ДП «НАЕК «Енергоатом» про скасування рішення МКАС при ТПП від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 (провадження № 61-9174ав22) апеляційну скаргу ДП «НАЕК «Енергоатом» ухвалу Київського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року залишено без задоволення. Апеляційні скарги ДП «НАЕК «Енергоатом» та NP Trade GmbH (Німеччина) на додаткову ухвалу Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року залишено без задоволення. Ухвалу Київського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року та додаткову ухвалу Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року залишено без змін.

В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2023 року у справі № 824/68/22 (провадження № 61-9174ав22) встановлено, що:

«закінчення строку дії укладеного між сторонами контракту не впливає на дійсність, чинність та виконуваність включеної до нього арбітражної угоди у вигляді арбітражного застереження. […] Суд апеляційної інстанції як суд першої інстанції правильно зазначив, що протягом усього часу розгляду арбітражним судом справи ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) не заперечував наявність відповідної компетенції у МКАС при ТПП України, а навпаки подавав процесуальні документи по суті арбітражного розгляду, зокрема, лист про вибір арбітра і продовження строку для надання відзиву, відзив на позовну заяву, чим фактично визнав чинність арбітражного застереження. Отже, Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про відсутність у МКАС при ТПП України компетенції на розгляд цього спору»;

«Рішенням МКАС при ТПП України від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 вирішено питання про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) на користь NP Trade GmbH (Німеччина) боргу, у зв`язку з невиконанням умов контракту, підписаного та погодженого сторонами, який є чинним та не визнавався недійсним у судовому порядку, а отже, є обов`язковим для сторін. Рішення міжнародного арбітражного суду не створює для боржника обов`язку сплатити за щось протизаконне, не свідчить про порушення бюджетного законодавства. Під час розгляду справ про скасування рішень міжнародного комерційного арбітражу, повноваження національного суду є обмеженими (враховуючи, що сторони добровільно довірили вирішення спору арбітражу), оскільки національний суд не може здійснювати перегляд рішення міжнародного комерційного арбітражу по суті вирішення спору, вдаватися в його повну перевірку чи переоцінку. Обставини, встановлені рішенням МКАС при ТПП України від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021, не стосуються суспільних, економічних та соціальних основ держави України, вказане рішення ухвалено у спорі, передбаченому арбітражною угодою, та виключно щодо боржника як окремої юридичної особи та самостійного учасника господарського обороту, тому виконання зазначеного рішення не суперечить публічному порядку України, її незалежності, цілісності, самостійності та недоторканості, конституційним правам, свободам, гарантіям, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині. Посилання в апеляційній скарзі на звільнення боржника від відповідальності за порушення строків оплати продукції за контрактом з 24 лютого 2022 року на строк дії форс-мажорних обставин, які тривають, оскільки листом від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), зокрема, військова агресія Російської Федерації проти України та введення в Україні воєнного стану з 24 лютого 2022 року, й підтвердила, що зазначені обставини є надзвичайними і невідворотними, не заслуговують на увагу у зв`язку з тим, що надання оцінки законності і обґрунтованості рішення міжнародного комерційного арбітражу по суті вирішення спору не входить до компетенції суду під час вирішення питання про скасування рішення міжнародного комерційного арбітражу. Крім того, слід зазначити, що оспорюване рішення МКАС при ТПП України ухвалено 31 січня 2022 року, тобто до введення в Україні воєнного стану (24 лютого 2022 року). Факт військової агресії Російської Федерації проти України підтверджено низкою документів міжнародних організацій та актами внутрішнього законодавства України. Водночас матеріали справи не містять і боржником не надано доказів на підтвердження того, що арбітражним рішенням стягнуто заборгованість на користь юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора або що фактичним набувачем виплат, вимог та доходів в результаті примусового виконання вказаного рішення буде юридична особа Російської Федерації».

Позиція Верховного Суду як суду апеляційної інстанції

Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних судів, ухвалені ними як судами першої інстанції (частина друга статті 24, частина друга статті 351 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов`язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень цієї статті та статті 36 Закону.

Визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу - це поширення законної сили такого рішення на територію України і застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому ЦПК України.

Відповідно до статті 474 ЦПК України рішення міжнародного комерційного арбітражу (якщо його місце знаходиться за межами України), незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається та виконується в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Згідно із частиною першою статті 479 ЦПК України за результатами розгляду заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу суд постановляє ухвалу про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу або про відмову у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу за правилами, встановленими цим Кодексом для ухвалення рішення.

Відповідно до частини першої статті 482 ЦПК України надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо місце арбітражу знаходиться на території України, здійснюється судом у порядку, встановленому цією главою, з особливостями, передбаченими цією статтею.

Вирішуючи питання про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, суд не надає оцінку правильності цього рішення по суті вирішення спору, а перевіряє лише дотримання строків звернення із заявою, дотримання вимог процесуального закону щодо її форми і змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови у визнанні та наданні дозволу на примусове виконання рішення.

Правовідносини щодо надання дозволу на примусове виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу врегулюванні статтею V Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року (Нью-Йорк), яка набула чинності для України 10 січня 1961 року (далі - Конвенція), статтею 9 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20 березня 1992 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року № 2889-ХІІ, та статтею 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», відповідно до яких тягар доведення наявності підстав для відмови у визнанні та виконанні арбітражного рішення покладається на сторону, яка заперечує проти клопотання стягувача.

Відповідно до статті 5 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 10 червня 1958 року), яка набрала чинності для України з 08 січня 1961 року, у визнанні і приведенні у виконання арбітражного рішення може бути відмовлено на прохання тієї сторони, проти якої воно спрямовано, лише у разі, якщо ця сторона надасть компетентній владі за місцем порушеного клопотання про визнання і приведення рішення у виконання докази того, що: a) сторони в арбітражній угоді, за принципами застосовуваного до них закону, в будь-якій мірі були недієздатними або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а за відсутності вказівки про таке підпорядкування, згідно із законом країни, де рішення було винесено, або b) сторона, проти якої винесено рішення, не була належним чином повідомлена про призначення арбітра або про арбітражний розгляд або з інших причин не могла подати свої пояснення, або c) вказане рішення винесено у спорі, не передбаченому або не підпадаючому під дію положень арбітражної угоди або арбітражного застереження в договорі, або містить висновки з питань, що виходять за межі арбітражної угоди або арбітражного застереження в договорі, з тим, однак, що у разі, якщо висновки з питань, охоплених арбітражною угодою або застереженням, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою або застереженням, то та частина арбітражного рішення, яка містить висновки з питань, охоплених арбітражною угодою або арбітражним застереженням в договорі, може бути визнана і виконана, або d) склад арбітражного органу або арбітражний процес не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї країни, де мав місце арбітраж, або е) рішення ще не стало остаточним для сторін або було скасовано або призупинено його виконання компетентною владою країни, де воно було винесено, або країни, закон якої застосовувався. У визнанні та приведенні у виконання арбітражного рішення може бути також відмовлено, якщо компетентна влада країни, в якій порушується клопотання про визнання і приведення у виконання рішення, дійде висновку, що: a) об`єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законами цієї країни, або b) визнання і приведення у виконання цього рішення суперечать публічному порядку цієї країни.

У статті 478 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо: 1) на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона подасть суду доказ того, що: а) одна із сторін в арбітражній угоді була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки, - за законом держави, де рішення було винесено; або б) сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або в) рішення винесено щодо спору, не передбаченого арбітражною угодою, або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди; проте якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що охоплені арбітражною угодою, може бути визнана і виконана; або г) склад міжнародного комерційного арбітражу або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; або ґ) рішення ще не стало обов`язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання зупинено судом держави, в якій або згідно із законом якої воно було прийнято; або 2) якщо суд визнає, що: а) відповідно до закону спір, з огляду на його предмет, не може бути переданий на вирішення міжнародного комерційного арбітражу; або б) визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.

Тлумачення статті 478 ЦПК України свідчить, що тягар доведення наявності підстав для відмови у визнанні і виконанні арбітражного рішення покладається на сторону, яка заперечує проти заяви.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року в справі № 761/41709/17 (провадження № 61-47280св18) зроблено висновок про те, що:

«вирішуючи питання про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, суд не може оцінювати його правильність по суті чи вносити будь-які зміни до його змісту, а перевіряє лише дотримання строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми і змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2019 року в справі № 761/39565/17 (провадження № 61-5333св19) зроблено висновок про те, що «застереження про порушення публічного порядку як підстава для відмови у визнанні та наданні дозволу на примусове виконання іноземного арбітражного рішення, є своєрідним механізмом, який закріплює пріоритет державних інтересів над приватними, охороняє публічний порядок держави від будь-яких негативних впливів на нього. Застереження про публічний порядок у міжнародному праві не допускає визнання на території держави рішення арбітражного суду, якщо в результаті його виконання буде вчинено дії, які прямо заборонені законом або заподіюють шкоду суверенітету чи безпеці держави. Під публічним порядком слід розуміти правопорядок держави, визначені принципи і засади, які становлять основу існуючого у ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Публічний порядок будь-якої держави включає фундаментальні принципи і засади правосуддя, моралі, які держава має намір захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави; обов`язок держави з дотримання своїх зобов`язань перед іншими державами та міжнародними організаціями. Правова концепція публічного порядку існує для того, щоб захистити державу від іноземних арбітражних рішень, які порушують діючі в державі фундаментальні принципи справедливості і правосуддя. Ці положення покликані встановити правовий бар`єр на шляху рішень, ухвалених всупереч кардинальним процесуальним і матеріально-правовим принципам, на яких тримається публічний порядок. Вони також призначені не допустити можливість визнання та надання дозволу на виконання рішень, пов`язаних з корупцією чи неприпустимим невіглаством арбітрів. У той же час необґрунтована відмова у наданні дозволу на примусове виконання рішення міжнародного комерційного арбітражного суду є свого роду блокуванням рішення і може, у випадку свавільного застосування, носити характер штучного нормативного бар`єру, який з точки зору міжнародного права є абсолютно недопустимим. Це блокування не тільки не відповідатиме цілям міжнародного арбітражу, але й буде порушувати законні права, які це арбітражне рішення може фактично надавати стягувачу в інших державах. Відмова у визнанні та наданні дозволу на примусове виконання на території України арбітражного рішення може порушувати гарантії, передбачені частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становитиме непропорційне втручання у право власності стягувача на присуджені грошові кошти».

Встановивши, що підстав, передбачених статтею 478 ЦПК України для відмови у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, не встановлено, а NP Trade GmbH, звертаючись до суду із заявою про визнання та надання дозволу на виконання рішення МКАС при ТПП України від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021, дотрималося визначеного статтею 475 ЦПК України порядку та строку на подання вказаної заяви, ним додано перелік документів, передбачений статтею 476 ЦПК України та статтею 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», Київський апеляційний суд, як суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення заяви NP Trade GmbH.

Оскільки рішення МКАС при ТПП України від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 набрало чинності і підлягає негайному виконанню, проте добровільно боржник його не виконує, а також, враховуючи відсутність визначених цивільним процесуальним законодавством підстав для відмови у визнанні і наданні дозволу на його виконання, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком Київського апеляційного суду про наявність підстав для задоволення заяви NP Trade GmbH.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ДП «НАЕК «Енергоатом» про те, що арбітражне рішення прийняте більш, ніж через 3 роки після закінчення дії арбітражної угоди, і домовленість сторін про розгляд МКАС при ТПП України спорів, що випливають з контракту, не існувала з 30 червня 2018 року - протягом розгляду спору і при прийнятті рішення.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними

в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

Арбітражна угода має позитивний і негативний ефект: вона зобов`язує сторони передавати спори в арбітраж і надавати складу арбітражу компетенцію щодо спорів, охоплених арбітражною угодою (позитивний ефект). Якщо виникає спір, який належить до обсягу арбітражної угоди, будь-яка зі сторін може передати його на розгляд складу арбітражу. З іншої сторони, арбітражна угода перешкоджає сторонам у спробах вирішити їх спори в суді (негативний ефект). Уклавши арбітражну угоду, сторони визначили інший обов`язковий для них порядок реалізації належних їм прав застосування судових засобів правового захисту, саме у певному (або певних) міжнародному комерційному арбітражеві. Сторона, яка уклала арбітражну угоду, не може ігнорувати такі її умови і замість обраного арбітражу звернутися до суду держави, який був би компетентним вирішити спір у разі неукладення між сторонами такого роду арбітражної угоди. Нью-Йоркська конвенція закріплює підхід здійснення примусового виконання арбітражних рішень і арбітражних угод, який ґрунтується на презумпції дійсності та автономності арбітражних угод, формальної і матеріально-правової (частина перша статті II Конвенції). Ця презумпція дійсності може бути спростована лише за обмеженим переліком підстав. Принцип автономності арбітражної угоди (separabiliti) свідчить, по-перше, що дійсність основного договору в принципі не впливає на дійсність включеної до нього арбітражної угоди і, по-друге, основний договір і арбітражна угода можуть бути підпорядковані різним законам. Така автономність арбітражної угоди дає можливість сторонам спірних правовідносин мати гарантію, що спір буде розглянуто у будь-якому випадку саме арбітражем, оскільки наявність арбітражного застереження унеможливлює звернення до державних судових установ. Укладаючи арбітражне застереження, сторони зазвичай передбачають передачу до арбітражу будь-яких спорів, у тому числі спорів щодо дійсності самого контракту (якщо такі спори прямо не виключені зі сфери дії арбітражного застереження). У подальшому, якби сторона могла відмовитися від арбітражу і заперечувати компетенцію арбітрів, посилаючись на недійсність контракту, то недобросовісна сторона завжди використовувала би таку можливість для зриву арбітражу. Необхідно враховувати, що принцип автономності арбітражної угоди від основного договору полягає у тому, що арбітражна угода та основний договір розглядаються як дві окремі угоди, тому недійсність договору не може бути підставою для автоматичної недійсності арбітражної угоди. За змістом Конвенції кожна договірна держава визнає арбітражну угоду, за якою сторони зобов`язуються передавати до арбітражу всі або будь-які суперечки, які виникають або можуть виникнути між ними у зв`язку з якими-небудь конкретними договірними або іншими правовідносинами, об`єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду. Зазначений обов`язок визнання арбітражної угоди вимагає від суду також тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності (принцип імунітету та автономії арбітражної угоди).

Таким чином, закінчення строку дії контракту не впливає на дійсність, чинність та виконуваність включеної до нього арбітражної угоди у вигляді арбітражного застереження.

Крім того, протягом усього часу розгляду справи № 127/2021 ДП «НАЕК «Енергоатом» не заперечувало наявність відповідної компетенції

у МКАС при ТПП, а навпаки, відстоюючи свою правову позицію по суті спору, подавало процесуальні документи (лист про вибір арбітра і продовження строку для надання відзиву, відзив на позовну заяву, чим фактично визнав чинність арбітражного застереження), чим фактично визнало чинність арбітражного застереження.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що надання дозволу на виконання рішення МКАС при ТПП порушує публічний порядок України, апеляційний суд відхиляє.

Публічний порядок будь-якої країни включає фундаментальні принципи і засади правосуддя, моралі, які держава бажає захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави (правила про публічний порядок); обов`язок держави з дотримання своїх зобов`язань перед іншими державами та міжнародними організаціями. Це ті незмінні принципи, які виражають стабільність міжнародної системи, у тому числі суверенітет держави, невтручання у внутрішні справи держав, забезпечення територіальної цілісності тощо. Застереження про порушення публічного порядку як підстава для скасування рішення міжнародного комерційного арбітражу є механізмом, який закріплює пріоритет державних інтересів над приватними, охороняє суспільні відносини від негативних впливів на них. Тобто правова концепція публічного порядку існує для того, щоб захистити державу від іноземних арбітражних рішень, які порушують діючі в державі фундаментальні принципи справедливості і правосуддя. Ці положення покликані встановити правовий бар`єр на шляху рішень, ухвалених всупереч фундаментальним процесуальним і матеріально-правовим принципам, на яких тримається публічний порядок. У той же час необґрунтована відмова у наданні дозволу на примусове виконання рішення міжнародного комерційного арбітражного суду є свого роду блокуванням такого рішення і може, у випадку свавільного застосування, носити характер штучного нормативного бар`єру, який з точки зору міжнародного права є недопустимим. Це блокування не тільки не відповідатиме цілям міжнародного арбітражу, але й буде порушувати законні права, які це арбітражне рішення може фактично надавати стягувачу.

Частиною першою статті 47 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що право, що застосовується до договору згідно з положеннями цього розділу, охоплює дійсність договору, тлумачення договору, права та обов`язки сторін, виконання договору, наслідки невиконання або неналежного виконання договору, припинення договору, наслідки недійсності договору, відступлення права вимоги та переведення боргу згідно з договором.

Відповідно до частини другої статті 81 «Про міжнародне приватне право», частини другої статті 78 Закону України «Про виконавче провадження» в Україні не можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу, внесеного до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта.

Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

З огляду на зазначене рішенням МКАС при ТПП від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 було вирішено питання про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь«NP Trade GmbH (Німеччина)» грошових коштів у зв`язку з невиконанням умов контракту, підписаного та погодженого сторонами, який є чинним та не визнавався недійсним у судовому порядку, а, отже, є обов`язковим для сторін.

Рішення міжнародного комерційного арбітражу не створює для боржника обов`язку сплатити кошти за щось протизаконне чи аморальне, не свідчить про порушення бюджетного законодавства.

Під час розгляду справ про скасування рішень міжнародного комерційного арбітражу, повноваження національного суду є обмеженими (враховуючи те, що сторони добровільно довірили вирішення спору арбітражу), оскільки національний суд не має повноважень з перегляду рішень міжнародного комерційного арбітражу по суті вирішення спору, вдаватися в його повну перевірку чи переоцінку.

Обставини, встановлені рішенням МКАС при ТПП України від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021, не стосуються суспільних, економічних та соціальних основ держави України, вказане рішення ухвалено у спорі, передбаченому арбітражною угодою, та виключно щодо боржника як окремої юридичної особи та самостійного учасника господарського обороту, тому виконання зазначеного рішення не суперечить публічному порядку України, її незалежності, цілісності, самостійності та недоторканості, конституційним правам, свободам, гарантіям.

Доводи апеляційної скарги про те, що мало місце зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі заяви від 23 квітня 2021 року

№ 0555, у зв`язку з чим суд надав дозвіл на виконання рішення МКАС при ТПП України в частині зобов`язання, яке припинено, у розмірі 41 845,27 євро і на цю суму здійснене нарахування штрафних санкцій, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Вирішуючи питання про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, суд не може оцінювати його правильність по суті чи вносити будь-які зміни до його змісту, а перевіряє лише дотримання строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми і змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року в справі № 761/41709/17 (провадження № 61-47280св18)).

Зазначені доводи щодо необхідності зменшення суми заборгованості на 41 845,27 євро розглядались арбітражним судом і були відхилені ним

(а. с. 78).

Ці арґументи апеляційної скарги ДП «НАЕК «Енергоатом» на ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення арбітражного суду щодо розміру меншого розміру заборгованості фактично зводяться до незгоди боржника з рішенням арбітражу по суті. Проте у цій справі суд не розглядає спір по суті і не може надавати оцінку аргументам сторін, які незгодні з арбітражним рішенням. При вирішенні питання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення МКАС суд не може оцінювати його правильність по суті чи вносити будь-які зміни до його змісту, а перевіряє лише дотримання строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми та змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви.

Відповідно до частини третьої статті 479 ЦПК України якщо рішення міжнародного комерційного арбітражу вже виконувалося раніше, суд визначає, в якій частині або з якого часу воно підлягає виконанню.

У суду першої інстанції при вирішенні заяви «NP Trade GmbH (Німеччина)» про визнання і надання дозволу на виконання зазначеного рішення арбітражного суду не було підстав для застосування наведеної норми процесуального права і вказівки в ухвалі суду щодо виконання цього рішення в частині розміру стягнення, зменшеному на 41 845,27 євро у зв'язку із заліком зустрічних однорідних вимог на цю суму, оскільки наявний у матеріалах лист (а. с. 104 т. 1), на який посилається представник боржника, не є доказом виконання рішення арбітражного суду в розумінні частини третьої статті 479 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє довід апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме частини другої статті 476 ЦПК України (заявник не виконав вимогу про зазначення у заяві імені учасників арбітражного розгляду (зокрема, представника, який забезпечував представництво у наведеній справі, його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження), оскільки такі посилання спростовуються матеріалами справи (т. 1, а. с. 1, 12-18, 60). Представником NP Trade GmbH (Німеччина) у МКАС при ТПП України під час розгляду справи № 127/2021 був адвокат Іваненко М. А., який також подав до Київського апеляційного суду заяву про визнання і надання дозволу на виконання рішення МКАС при ТПП України від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 та в якій зазначив себе як представника NP Trade GmbH (Німеччина), вказав свою адресу, надав договір № 25/05/21 про надання правової допомоги від 25 травня 2021 року і додаткову угоду № 2 договору № 25/05/21 про надання правової допомоги від 25 травня 2021 року на підтвердження своїх повноважень.

В апеляційній скарзі ДП «НАЕК «Енергоатом» зазначає про необґрунтованість стягнення витрат на правничу допомогу в очевидно завищеному розмірі 6 000,00 євро, оскільки ця справа є справою незначною складності, стосується визнання вже прийнятого рішення суду, а не розгляду спору по суті, і є лише процесуальним засобом для визнання і надання дозволу на виконання рішення МКАС при ТПП України. Суд першої інстанції прийняв до уваги те, що позивач 10 разів направляв боржнику претензії до звернення в арбітраж, у зв`язку з чим не зменшив розмір витрат на правничу допомогу за відповідною заявою ДП «НАЕК «Енергоатом». Однак Київський апеляційний суд не зазначив, як це співвідноситься з розглядом справи у Київському апеляційному суді.

Колегія суддів приймає вказані доводи апеляційної скарги з таких мотивів.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:

«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

45. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

46. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що:

«у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Разом із поданою заявою про визнання і надання дозволу на виконання рішення МКАС при ТПП від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 представник Іваненко М. А. надав договір № 25/05/21 про надання правової допомоги від 25 травня 2021 року, укладений між АО «Конвента Ліґал» в особі Генерального директора Іваненка М. А., та NP Trade GmbH (Німеччина), а також додаткову угоду № 2 від 14 лютого 2022 до вказаного договору. Заявником на підтвердження виконання замовником послуг правничої допомоги надано акт приймання-передачі/звіт про надані послуги у рамках судової справи 824/74/22 у Київському апеляційному суді щодо визнання рішення МКАС при ТПП України у справі №127/2021 від 18 листопада 2022 року.

Заперечуючи проти задоволення вимог про відшкодування витрат на правову допомогу в цілому, а також заявляючи про зменшення їх розміру у випадку, якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість цих вимог, представник ДП «НАЕК «Енергоатом» у судовому засіданні зазначив, зокрема, про неспівмірність заявлених вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 6 000,00 євро складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг.

Суд першої інстанції, оцінюючи заяву ДП «НАЕК «Енергоатом» про зменшення витрат на правову допомогу, вказав, що стягувач - NP Trade GmbH (Німеччина) намагався врегулювати цей спір 10 разів, направляючи боржнику претензії, з них 9 - до звернення в арбітраж, і 1 - після винесення арбітражного рішення. Усі спроби врегулювати спір у досудовому порядку, а також добровільно виконати рішення МКАС боржником було проігноровано. Тому суд першої інстанції зробив висновок, що стягувач однозначно продемонстрував своє бажання врегулювати цей спір у позасудовий спосіб, тим самим не допустивши понесення судових витрат, які могли бути покладені на боржника. Однак боржник жодних подібних дій не вчиняв, свідомо ігноруючи можливість врегулювання спору в досудовому порядку. За таких обставин, суд першої інстанції не знайшов підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу.

Апеляційний суд не погоджується із цим висновком суду першої інстанції, оскільки досудове вирішення спору не впливає на розмір витрат на професійну правничу допомогу, наданої під час судового провадження, зокрема, при розгляді заяви у порядку Глави 3 Розділу ІХ ЦПК України. Тому вказані судом першої інстанції обставини не співвідносяться з розглядом справи у Київському апеляційному суді.

Апеляційний суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у заявленому NP Trade GmbH (Німеччина) розмірі є завищеними, неспівмірними з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи заперечення ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якому останнє просило відмовити у стягненні таких витрат, а у разі їх стягнення - зменшити їх розмір, взявши до уваги складність справи, обсяг наданої адвокатом професійної правничої допомоги NP Trade GmbH (Німеччина), колегія суддів робить висновок про доведеність NP Trade GmbH (Німеччина) витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 євро.

Апеляційний суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 євро є співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційним до предмета спору.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала постановлена частково із порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: апеляційну скаргу ДП «НАЕК «Енергоатом» необхідно задовольнити частково, ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року у частині стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь NP Trade GmbH (Німеччина) витрат на правничу допомогу змінити, зменшивши їх розмір до 1 000,00 євро, в іншій частині ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року залишити без змін, а тому судовий збір покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 24, 259, 351, 268, 367, 375, 376, 382 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року у частині стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь NP Trade GmbH (Німеччина) витрат на правничу допомогу змінити, зменшивши їх розмір до 1 000,00 євро.

В іншій частині ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 серпня 2023 року.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

І. О. Дундар