Справа №489/8198/21
Провадження №2/489/380/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Назаровою С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 945 967,59 грн. за користування з 01.10.2016 по 01.10.2019 земельною ділянкою, площею 15 509 кв.м. для обслуговування нерухомого майна по АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 14 189,51 грн. Мотивуючи вимоги тим, що пунктом 12 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 24 листопада 2011 року №11/46 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 15509 кв.м, у тому числі 4890 кв.м під капітальною забудовою, 474 кв.м під спорудами, 10144 кв.м під проїздами, проходами, та площадками, за рахунок земель ВАТ «Нектар», зарахувавши її до земель комерційного використання для обслуговування нежитлового об`єкта по АДРЕСА_1 , та надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Петрівна» (далі - ТОВ «Петрівна») в оренду на 15 років земельну ділянку загальною площею 15509 кв.м для обслуговування нежитлового об`єкта по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення з ТОВ «Петрівна» укладено договір оренди землі від 24.04.2012 №8782, за яким товариству передана в оренду на 15 років земельна ділянка площею 15509 кв.м для обслуговування нерухомого майна по АДРЕСА_1 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 з 01.12.2015 належить право власності на частину нерухомого майна (розмір частки 4256/10000) по АДРЕСА_1 . Таким чином, відповідачем було набуто речове право власності на частку нежитлового об`єкта по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці комунальної власності загальною площею 15509 кв.м. У період з 01.10.2016 по 01.10.2019 відповідачем не сплачувалася орендна плата за користування земельною ділянкою комунальної власності, чим порушені права Миколаївської міської ради як органу місцевого самоврядування та власника земельної ділянки щодо неодержання доходів за час тимчасового використання земельної ділянки. У відповідності до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, 22 січня 2020 року Виконавчий комітет Миколаївської міської ради прийняв рішення про затвердження актів з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 16.10.2019 про визначення розміру збитків, нанесених відповідачами у зв`язку з безоплатним використанням земельної ділянки площею 15509 кв.м для обслуговування нерухомого майна по АДРЕСА_1 у період з 01.10.2016 по 01.10.2019 у розмірі 945 967,59 грн.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову та закрити провадження у справі. Зазначає, що предмет спору не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку адміністративного провадження та відповідно Миколаївська міська рада є неналежним позивачем. Спори, стосовно стягнення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства, виключно за зверненням податкового органу, що випливає з правової природи орендної плати за землю та процесуальних гарантій відповідача у справі цієї категорії. Зобов`язання орендаря є податковим зобов`язанням, а тому його адміністрування має здійснюватися відповідно до вимог ПК України. Відповідно до п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір. Органи виконавчої влади та місцевого самоврядування повинні щороку до 01 лютого подавати органу контролю переліки орендарів, з якими укладені такі договори, а також інформувати про укладення нових, унесення змін до наявних договорів та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, в якому відбулися зазначені зміни. Між ТОВ «Петрівна», як продавцем нерухомого майна та ОСОБА_3 , як покупцем, 06.12.2013 укладено Договір купівлі продажу, за умовами якого продавець продав, а покупець придбав нежитловий об`єкт кондитерський цех, загальною площею 3285,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:016:0039. Продавцем було проінформовано, що між ним та ММР на зазначену земельну ділянку було укладено Договір оренди землі № 8782 від 24.04.2012, за умовами якого ТОВ «Петрівна» взято в оренду земельну ділянку загальною площею 15509 кв.м., у тому числі 4890 кв.м. під капітальною забудовою та АДРЕСА_2 придбав лише одну трьохповерхову будівлю, будівельне п`ятно приблизно 1200 кв.м., що складає 27,7 % від частки всіх споруд. Частка земельної ділянки, яка використовується відповідачем з 2013 року і по сьогодні фактично складає 14,85% або 2303,09 кв.м., а з виготовленням нової технічної документації збільшено до 2674 кв.м., що становить 17,24%, а не як того бажає позивач 42,56%. Відповідач неодноразово звертався до позивача з заявами про надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 2303 кв.м. та 2674 кв.м., але до сьогодні Радою не прийнято відповідне рішення та договірні відносини не приведено у відповідність до фактичних обставин справи. Позивачу достовірно було відомо, що відповідач користувався земельною ділянкою лише площею 2303 кв.м., але в порушення принципів добросовісності своєю бездіяльністю, як орендодавець уникав від внесення змін до умов Договору оренди та вводить суд в оману щодо необізнаності з цих фактів, з метою отримання заздалегідь неправомірного та несправедливого рішення суду. Навіть якщо припустити, що Миколаївська міська рада є належним позивачем, то за таких умов при наявності договірних правовідносин щодо стягнення заборгованості з 01.10.2016 по 01.10.2019 за Договором оренди землі № 8782 від 24.02.2012 підлягають застосуванню строки позовної давності.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. зазначає, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності». Відповідач не є власником земельної ділянки і постійним землекористувачем земельної ділянки, у зв`язку з чим не є платником плати за землю у формі земельного податку, тому єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього є орендна плата. Земельна ділянка, на якій розташовано належне відповідачу нерухоме майно, відноситься до комунальної власності та належить Миколаївській міській раді. За таких обставин, право пред`явлення позову до відповідача про стягнення заборгованості за договором оренди землі належить Миколаївській міській раді. Твердження відповідача щодо того, що предмет спору не підлягає розгляду цивільного судочинства та те, що Миколаївська міська рада є неналежним позивачем, є безпідставними. П. 12 розділу 1 рішення ММР від 24.11.2011 № 11/46 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 15509 кв.м., зарахувавши її до земель комерційного користування для обслуговування нежитлового об`єкта по АДРЕСА_1 . Вирішено передати ТОВ «Петрівна» в оренду строком на 15 років земельну ділянку площею 15509 кв.м. для обслуговування нежитлового об`єкта по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення з ТОВ «Петрівна» укладено договір оренди землі від 24.04.2012 № 8782. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 з 01.12.2015 належить право власності на частину нерухомого майна (4256/10000) по АДРЕСА_1 . Таким чином, відповідачем було набуто речове право власності на частину нежитлового об`єкта по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці комунальної власності загальною площею 15509 кв.м. по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, кадастровий номер :01:016:0039) спеціально формувалась органом місцевого самоврядування для обслуговування нерухомого майна відповідача. Вказана земельна ділянка визначена на місцевості, її межі чітко виділені і на місцевості зрозуміло, що земельна ділянка призначена для обслуговування нерухомого майна відповідача. Площа земельної ділянки, яка безпосередньо зайнята майновим комплексом, є меншою ніж площа всієї земельної ділянки, правового значення не має. Таким чином, доводи відповідача щодо того, що він фактично не користується усією площею земельної ділянки, є безпідставними. Просить не застосовувати строки позовної давності у зв`язку з незначним пропуском строку.

Від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Вказує, що в п. 1 відповіді на відзив ММР намагається переконати суд, що вона є належним позивачем та орендна плата не є складовою податку на землю, при цьому аргументацією наводить норми Податкового кодексу України, які саме і регламентують, що плата за землю в тому числі орендна плата за землю і є обов`язковим платежем у складі податку на майно. Більш того, позивач посилається на ряд рішень Верховного Суду України, які підтверджують, що до нового власника об`єкта нерухомості переходить і встановлений податковим законом обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку (орендної плати). Вказує, що зобов`язання орендаря є податковим зобов`язанням, а тому його адміністрування має здійснюватися відповідно до вимог ПК України, а значить контролюючими органами, якими є органи доходів та зборів, виключно, які мають уживати заходів щодо стягнення орендної плати за земельні ділянки з боржників. А будь-які інші підходи суперечать вимогам ПК України та є неправомірними/недійсними. ОСОБА_1 з 2013 року користувався земельною ділянкою лише площею 2303 кв.м., але в порушенні принципів добросовісності своєю бездіяльністю, Миколаївська міська рада як орендодавець уникала від внесення змін до умов Договору оренди землі № 8782 від 24.04.2012 або укладення нового договору оренди, чим порушила права відповідача та неправомірно нав`язує бажання за рахунок останнього компенсувати різницю недоотриманих коштів. Миколаївська міська рада жодним чином не аргументувала та не довела належними засобами чому не застосовувати строки позовної давності.

Ухвалою суду від 13.12.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 05.12.2022, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Від представника Миколаївської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. На позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує.

При вирішенні питання щодо можливості проведення судового розгляду цивільної справи за відсутністю сторін, суд керується тим, що сторони скористались процесуальними правами на подання заяв по суті справи, клопотань про проведення експертизи, витребування доказів, тощо. Також бере до уваги відсутність ухвали про визнання явки сторін обов`язковою, тривалість розгляду, належність повідомлення сторін та учасників справи, необхідність дослідження додаткових доказів, окрім тих, що наявні в матеріалах цивільної справи, допиту свідків, тощо.

Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи не встановлено, тому судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 12 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 24 листопада 2011 року №11/46 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 15509 кв.м, у тому числі 4890 кв.м під капітальною забудовою, 474 кв.м під спорудами, 10144 кв.м під проїздами, проходами, та площадками, за рахунок земель ВАТ «Нектар», зарахувавши її до земель комерційного використання для обслуговування нежитлового об`єкта по АДРЕСА_1 , та надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Петрівна» (далі - ТОВ «Петрівна») в оренду на 15 років земельну ділянку загальною площею 15509 кв.м для обслуговування нежитлового об`єкта по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення Миколаївською міською радою з ТОВ «Петрівна», від імені якого діяв ОСОБА_4 , укладено договір оренди землі від 24.04.2012 №8782, за яким товариству передана в оренду строком на 15 років земельна ділянка площею 15509 кв.м для обслуговування нежитлового об`єкта по АДРЕСА_1 (а.с.22-23).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 16.11.2018, ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності 59/10000 та 4197/1000 частки нежитлового об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договорів купівлі продажу від 01.12.2015 та від 06.12.2013.

За даними Миколаївського управління ГУ ДФС у Миколаївській області від 09 липня 2019 року №962/9/14-29-50-06-15, з 01.01.2016 по теперішній час, ОСОБА_1 не перебуває на обліку в інформаційно-телекомунікаційних базах даних Головного управління ДФС у Миколаївській області, як платник земельного податку та орендної плати за землю та не сплачували зазначені податки за земельну ділянку по АДРЕСА_1 (а.с.16).

Листом від 14.03.2019 за вих. № 954/02.02.01-22/11/14/19, Миколаївська міська рада направила на адресу ОСОБА_1 повідомлення про перехід до неї обов`язку зі сплати орендної плати за землю, у зв`язку із набуттям ними права власності на 4256/10000 частки нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с.19-20).

10 листопада 2014 року ОСОБА_5 звернувся до міського голови Гранатурова Ю.І. з заявою про видачу рішення міської ради про надання земельної ділянки із земель комунальної власності в оренду площею 2303 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

28 жовтня 2014 року ТОВ «Петрівна» на адресу Миколаївського міського голови Гранатурову Ю.І. направлено нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої ТОВ «Петрівна» просить вилучити на користь нового власника ОСОБА_5 , земельну ділянку орієнтовною загальною площею 2303 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з земельної ділянки, що знаходиться в оренді ТОВ «Петрівна».

16 липня 2020 року ОСОБА_5 звернувся до міського голови Сєнкевича О.Ф. з заявою про передачу земельної ділянки в оренду, загальною площею 2674 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Актом комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам Миколаївської міської ради від 16 жовтня 2019 року, в присутності адвоката Данчук О.В., який діє від ОСОБА_1 , визначено розмір збитків, нанесених Миколаївській міській раді Дурхун Фехмі у зв`язку із безоплатним користуванням земельною ділянкою у період з 01.10.2016 по 01.10.2019, який складає 945 967 грн. 59 коп.

Рішенням № 54 виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22.01.2020, затверджено акт комісії від 16.10.2019 з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, відповідно до якого розмір збитків за безоплатне використання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 15509 кв.м (розмір частки становить 4256/10000) для обслуговування нерухомого майна по АДРЕСА_1 у період з 01.10.2016 по 01.10.2019 складає 945 967 грн. 59 коп.

Листом від 03.02.2020 за вих. № 572/02.02.01-22/11/14/20, Миколаївська міська рада направила на адресу ОСОБА_1 вимогу про сплату заборгованості у розмірі 945967,59 грн..

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст.124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ст.14 Закону України, в редакції, яка діяла на час укладення договору оренди землі).

Згідно ст.13 Закону України за договором оренди землі орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст.15 Закону України орендна плата, її розмір, форма платежу, строк і порядок виплати є суттєвими умовами договору оренди землі.

Статтями 24,25 вищеназваного Закону України передбачені права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема, останній зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату в розмірі та строки обумовлені договором.

Положеннями пунктів «а», «е» ч.1 ст.141 ЗК України визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є, у тому числі, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

У відповідності до п.2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Частиною 1 ст. 96 Земельного кодексу України передбачено, що землекористувачі зобов`язані: забезпечувати використання землі за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем.

Правовідносини між сторонами у справі між позивачем та відповідачем виникли на підставі договору від 06.12.2013, який за своєю правовою природою є договором оренди землі.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оренду землі", яка кореспондується зі ст.93 Земельного кодексу України, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ч.1 ст.21Закону України"Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України) (ч.2 ст.21 Закону України "Про оренду землі").

Загалом, системний аналіз норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що орендна плата за земельну ділянку, яка перебуває в державній або в комунальній власності, має подвійну правову природу, оскільки, з одного боку, є передбаченим договором оренди землі платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (частина перша статті 21 Закону України "Про оренду землі", підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, далі - ПК України), з іншого - є однією з форм плати за землю як загальнодержавного податку нарівні із земельним податком (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК платниками податку є, зокрема, землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.

Отже, Податковий кодекс України визначив обов`язок орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати (висновок Верховного Суду України у постанові від 02.12.2014 в адміністративнійсправі21-274а14, № 42010791).

Разом з тим, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є саме договір оренди такої земельної ділянки (частина друга статті 21 Закону України "Про оренду землі", пункт 288.1 статті 288 ПК України). У зв`язку з цим, та оскільки орендну плату за землю орендар вносить орендодавцеві (стаття 21 Закону України "Про оренду землі", стаття 288 ПК України), то право на стягнення заборгованості з орендної плати має орендодавець шляхом звернення до відповідного суду.

Згідно з ч.1 ст.31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється у разі, зокрема, набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.

Водночас питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються ст.120 ЗК України і ст.377 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до частини першої статті 79-1 ЗК України ( у редакції, яка діє на час розгляду справи) формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Суд звертає увагу на те, що до правовідносин, які виникли між сторонами безпосередньо у цій справі, щодо виникнення праву відповідача на земельну ділянку, має застосовуватися спеціальна норма закону, а саме стаття 120 ЗК України у редакції, чинній на час набуття відповідачем у власність частини нежитлової будівлі, в якій не передбачалося необхідності формування земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав при отриманні у власність нежитлової будівлі.

Таким чином, необхідність встановлення сформованості земельної ділянки, як об`єкта оренди, визначення її меж, кадастрового номера, внесення інформації до Державного земельного кадастру залежить від конкретних обставин справи.

Відповідно до положень статей 125 і 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Такі нормі закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Щодо правовідносин з договору оренди землі, то відповідно до ч.3 ст.7 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

У розумінні наведених положень законодавства при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (відповідно до договору, який містить необхідні за законом істотні умови), право попереднього власника або користувача припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки, відповідно, новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває права оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки, тобто має місце заміна сторони у зобов`язанні.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №922/3655/17, від 03 березня 2018 року по справі №904/6296/17, від 05 вересня 2018 року по справі №904/9027/17, від 07 листопада 2018 року у справі №910/20774/17, від 06 грудня 2018 року по справі №902/1592/15, від 27 лютого 2019 року у справі №913/661/17, від 06 березня 2019 року по справі №914/2687/17, від 04 квітня 2019 року у справі №910/7197/18.

Перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (п. 7.42 постанови Великої палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16; п. 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц).

Тобто, після відчуження об`єктів нерухомості, розташованих на орендований земельній ділянці, зобов`язання зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою автоматично виникає у нового власника нерухомості.

Відповідно до п.п. 1,2,3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіянні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршення кості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведення їх у непридатний для використання стан та не одержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії. Відшкодуванню підлягають збитки власників землі та землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Згідно ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Згідно приписів ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ст.. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним, об`єктом плати за землю є земельна ділянка, плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 80 Земельного кодексу України визначено, що суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.. 21 Закону України «Про оренду земля», орендна плата на землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

У відповідності до п. «а» ст. 83 Земельного кодексу України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Земельна ділянка, на якій розташовано належне відповідачу нерухоме майно, відноситься до комунальної власності та належить Миколаївській міській раді. А тому, твердження відповідача про те, що предмет спору не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та те, що Миколаївська міська рада є неналежним позивачем, є безпідставними, відповідно й клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, задоволенню не підлягає.

Таким чином, з огляду на надані сторонами пояснення викладені у позові, заявах по суті позовної заяви та докази, суд приходить до висновку що у відповідачки, як у особи яка набула право власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, яка знаходиться у власності територіальної громади, виник обов`язок зі сплати орендної плати.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи і за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Відповідач стверджує, що перебіг позовної давності почався з вересня 2019 року та, відповідно, закінчився 01.11.2022, а, оскільки позивач звернувся з позовом 07.12.2021, тому попустив строк позовної давності.

За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

У даному випадку позивач просить стягнути заборгованість за період з 01.10.2016 по 01.10.2019, тобто з пропущеним строком позовної давності до 03.12.2018.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню щодо стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу за період з 03 грудня 2018 року по 01 жовтня 2019 року (11 місяців) у загальному розмірі 288993,04 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (30,5%), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4334 грн. 89 коп..

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської міської ради заборгованість з орендної плати за користування з 03.12.2018 по 01.10.2019 земельною ділянкою, площею 15 509 кв.м. для обслуговування нерухомого майна по АДРЕСА_1 у розмірі 288993 грн. 04 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської міської ради судовий збір у розмірі 4334 грн. 89 коп.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: Миколаївська міська рада, юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Відповідач: ОСОБА_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення складено «20» березня 2023 року.

Суддя Н.О. Рум`янцева