Номер провадження: 22-ц/813/3530/23
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2022 року, постановлену під головуванням судді Мурзенка М.В., повний текст ухвали складений 09 червня 2022 року, у цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Чумаченко Карини Володимирівни, державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кобилко Вікторії Степанівни, стягувач ОСОБА_1 , -

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Чумаченко К.В., державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кобилко В.С., стягувач ОСОБА_1 .

В обґрунтування своєї скарги посилався на те, що Малиновським районним судом м. Одеси 26.02.2015 року у справі № 521/22050/14-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто одноразову матеріальну допомогу у розмірі 4000,00 грн., та аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 785,06 грн. щомісячно з 12.12.2014 року по 28.04.2020 р., тобто до повноліття дитини, а також судові витрати у розмірі 64,14 грн. За даним рішенням Малиновським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист. Виконавчий лист було прийнято до виконання Суворовським відділом державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, та 30.04.2015 року було відкрито виконавче провадження № 47396265.

Також зазначав, що старшим державним виконавцем Суворовського відділу державної виконавчої служби м.Одеси ГТУЮ в Одеській області Чумаченко К.В. у рамках ВП № 47396265 складено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 01.11.2019 року, яким встановив, що сума заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 по сплаті аліментів станом на 01.10.2019 року складає 46118,04 грн. Скаржник вважає розрахунок заборгованості по сплаті аліментів державного виконавця Чумаченко К.В. від 01.11.2019 року (ВП № 47396265) є неправомірним, оскільки, по-перше, у розрахунку невірно зазначено дата видачі виконавчого листа 26.02.2019 року, замість 10.3.2015 р.; по-друге вказана заборгованість у розмірі 46118,04 грн. станом на 01.11.2019 року не існувала, скаржником надавались виконавцю копії квитанцій по сплаті аліментів. Окрім того, державним виконавцем Міхнович М.О. була винесена постанова про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України, та відповідно до якої було встановлено, що станом на 07.08.2019 року заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_2 погашена в повному обсязі, та виконавець не прийняла до уваги зазначену постанову від 07.08.2019 року, та склала необґрунтований розрахунок заборгованості від 01.11.2019 року на загальну суму 46118,04 грн., який не відображає ні періоду за який склалась заборгованість, ні порядку її формування. Станом на 01.11.2019 року, відповідно до розрахунку боржник сплатив аліменти на користь стягувача у розмірі 63690 грн., тобто мав переплату у розмірі 14746,84 грн., а не заборгованість. Також, скаржник вважає, що розрахунок заборгованості по аліментах № В-3 від 21.04.2021 року складений державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Кобилко В.С. по виконавчому листу № 521/22050/14 за період з 01.07.2019 року по 28.04.2020 року у розмірі 10490,914 грн. також є неправомірним, оскільки, виконавцем не була взята до уваги постанова відповідно до якої станом на 07.08.2019 року заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_2 погашена в повному обсязі. Також, не взято до уваги, що боржником станом на 28.04.2020 року аліменти були сплачені у повному обсязі, за весь період стягнення починаючи з 12.12.2014 року по 28.04.2020 року загальною сумою 65390,00 грн. Зазначив, що за весь період стягнення аліментів з 12.12.2014 року по 28.04.2020 року скаржником сплачено 65390,00 грн. Таким чином, переплата ОСОБА_2 складає 10213,84 грн., а тому розрахунок є неправомірним, та підлягає скасуванню.

Посилаючись на вказані обставини, скаржник також просив визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не завершення вказаного виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішення та щодо нескасування тимчасового обмеження боржника в праві виїзду за кордон та користування зброєю.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2022 року скарга ОСОБА_2 задоволена частково.

Визнано неправомірними дії головного державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Чумаченко К.В. щодо складення розрахунку заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 01 листопада 2019 року в сумі 46 118 грн. 04 коп. при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого Малиновським районним судом м. Одеси 10.03.2015 року по справі № 521/22050/14-ц (виконавче провадження № 47396265).

Скасовано розрахунок заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 01 листопада 2019 року в сумі 46 118 грн. 04 коп. при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого Малиновським районним судом м. Одеси 10.03.2015 року по справі № 521/22050/14-ц (виконавче провадження № 47396265).

В задоволенні скарги в частині вимог про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо складення розрахунку заборгованості за аліментами № В-3 від 21.04.2021 року, визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо незавершення вказаного виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішення та нескасування тимчасового обмеження боржника в праві виїзду за кордон та користування зброєю при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого Малиновським районним судом м. Одеси 10.03.2015 року по справі № 521/22050/14-ц (виконавче провадження № 47396265) відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, скаргу залишити без розгляду, посилаючись на неповний розгляд всіх обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначила, що суд не взяв до уваги, що ОСОБА_4 вже звертався до суду з аналогічною скаргою, яка вже розглядалася судом та суд помилково повторно зареєстрував скаргу та помилково повторно відкрив нове провадження, яка повинна була передана під вже існуючим номером справи та передана до розгляду судді, який вже розглядав скаргу.

Також суд під час розгляду скарги порушив діючі норми законодавства та вийшов за межі вимог скарги та всебічно не розглянув скаргу, розглянувши не всі виконавчі провадження.

Крім того вважає, що оспорюваний розрахунок заборгованості є законним та обґрунтованим, таким, що складений на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Івановський В.В., представник ОСОБА_2 зазначає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, доводи апеляційної скарги не містять підстав для її задоволення та скасування ухвали суду, оскільки жодного належного та обґрунтованого доказу про невірність застосування судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права при винесенні ухвали щодо неправомірних дій державними виконавцями та скасування розрахунку апелянтом надано не було.

Учасники справи про призначене судове засідання на 22 березня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 114, 115-120 т. 4).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Клопотань про розгляд справи у режимі відеоконференції учасниками справи до суду подано не було.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні у Першому Суворовському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває зведене виконавче провадження № 66389673, до складу якого входить виконавче провадження № 47396265 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Малиновським районним судом м. Одеси 10.03.2015 року по справі № 521/22050/14-ц, відповідно до якого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягувати аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 785 грн. 06 коп. щомісячно в період з 12.12.2014 по 28.04.2020 року та судові витрати в сумі 64 грн. 14 коп., дата ухвалення судового рішення 26 лютого 2015 року, дата набрання законної сили 10.03.2015 р. (а.с. 27 т.3).

Вказане виконавче провадження було відкрито 30.04.2015 року (а.с. 23 т.3), станом на дату розгляду справи виконавче провадження не завершене.

Під час здійснення виконавчого провадження державним виконавцем періодично здійснювався розрахунок розміру заборгованості зі сплати аліментів:

- станом на 24.06.2015 року 5098 грн. 36 коп. (а.с. 13 т.3);

- станом на 25.11.2015 року 8898 грн. 40 коп. (а.с. 16 т.3);

- станом на 16.02.2018 року 21 196 грн. 62 коп. (а.с. 35 т.3);

- станом на 16.03.2018 року 21981 грн. 68 коп. (а.с. 64 т.3);

- станом на 16.04.2018 року 22 766 грн. 74 коп. (а.с. 65 т.3);

- станом на 16.05.2018 року 23 551 грн. 80 коп. (а.с. 66 т.3);

- станом на 07.09.2018 року 26 692 грн. 04 коп. (а.с. 38 т.3);

- станом на 07.10.2018 року 27664 грн. 04 коп. (а.с. 39 т.3);

- станом на 07.11.2018 року 28 636 грн. 04 коп. (а.с. 40 т.3);

- станом на 07.12.2018 року 29608 грн. 04 коп. (а.с. 41 т.3);

- станом на 07.01.2019 року 30 621 грн. 54 коп. (а.с.42, т.3);

- станом на 07.02.2019 року 31 635 грн. 04 коп. (а.с. 43 т.3);

- станом на 01.07.2019 року 9220 грн. 34 коп. (а.с. 88 т.3);

- станом на 01.11.2019 року 46 118 грн. 04 коп. (а.с. 89 т.3);

- станом на 21.04.2021 року 10 490 грн. 91 коп. (а.с. 84 т.3);

- станом на 03.08.2021 року 16 171 грн. 16 коп. (а.с. 86 т.3).

Постановою державного виконавця від 13 лютого 2018 року було встановлено скаржнику тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами (а.с. 29 т.3).

Постановою державного виконавця від 13 лютого 2018 року було встановлено скаржнику тимчасове обмеження у праві користування вогнепальною мисливською пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії (а.с. 31 т.3).

Постановами державного виконавця від 13 лютого 2018 року та від 07 вересня 2018 року було встановлено скаржнику тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон (а.с. 33, 100 т.3).

Постановою державного виконавця від 13 лютого 2018 року було встановлено скаржнику тимчасове обмеження у праві полювання (а.с. 37 т.3).

Також з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що 08.07.2019 року скаржник звернувся до державного виконавця з заявою про долучення квитанцій про сплату аліментів в повному обсязі (а.с. 91-92 т.3), надано квитанції про здійснення грошових переказів на користь стягувача на загальну суму 8 900 грн.

Також, скаржником 17.07.2019 року було надано державному виконавцю копію квитанції про сплату аліментів на користь стягувача в сумі 500 грн. (а.с. 93-94 т.3).

07.08.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи за кордон, встановлену постановою державного виконавця від 07.09.2018 року у зв`язку із погашенням заборгованості зі сплати аліментів станом на 07.08.2019 року (а.с. 97 т.3).

Також до скарги були надані копії квитанцій про здійснення скаржником поштових переказів на користь стягувача за період з 17.02.2015 року по 28.04.2020 року.

З матеріалів справи вбачається, що адресою стягувача є: АДРЕСА_1 , яка зазначена у виконавчому документі.

З копій довідок ДППЗ «Укрпошта» вбачається, що за період з 28.04.2015 року по 01.11.2015 року та з 01.06.2016 року по 01.12.2016 року поштові перекази на вказану адресу стягувачеві не надходили, за період з 01.06.2016 року по 31.12.2016 року стягувачеві надійшли перекази на адресу: АДРЕСА_2 в загальній сумі 600 грн.

Також, судом встановлено, що до складу зведеного виконавчого провадження № 66389673 входить виконавче провадження № 30394227 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Малиновським районним судом м. Одеси 04.04.2011 року по справі № 1519/2-3497/11р., відповідно до якого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягувати аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про державний бюджет» за щомісячно, за період з 02.02.2011 року по 28.04.2015 року, дата ухвалення судового рішення 02 березня 2011 року, дата набрання законної сили 12 березня 2011 року (а.с. 16, 18 т.2), дата відкриття виконавчого провадження 15.12.2011 року.

При цьому судом вірно зазначено про те, що боржником до матеріалів вказаного виконавчого провадження зокрема були подані частково ті самі квитанції про здійснення поштових переказів на користь стягувача, що й до матеріалів виконавчого провадження № 47396265, дії державного виконавця в якому оскаржуються (а.с. 115 т.2, а.с. 9 т.3), та на які скаржник посилається в своїй скарзі.

Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_2 на дії державних виконавців, суд першої інстанції виходив із наступного.

Відповідно до ст. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 вказаного Закону, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

Відповідно до п. 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України №512/5 від 02.04.2012 р., виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із:

звіту про здійснені відрахування та виплати;

квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником;

заяв та (або) розписок стягувача;

інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості;

інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Суд обґрунтовано погодився з доводами скарги щодо неправомірності складення розрахунку заборгованості за аліментами у виконавчому провадженні № 47396265 станом на 01.11.2019 року на загальну суму 46118,04 грн., оскільки зазначений розрахунок не узгоджується із постановою державного виконавця від 07.08.2019 року про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи за кордон, якою було встановлено відсутність заборгованості зі сплати аліментів станом на 07.08.2019 року, матеріали виконавчого провадження не містять доказів виникнення заборгованості в сумі 46 118 грн. 04 коп., зазначеній в оскаржуваному розрахунку, в період з часу винесення постанови від 07.08.2019 року.

Щодо наданих копій квитанцій про здійснення поштових переказів, судом вірно зазначено, що вони беззаперечно не свідчать про фактичне виконання судового рішення, з огляду на таке.

Відповідно до п. 9) ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Фактичне виконання рішення є підставою для скасування заходів примусового характеру, вжитих до боржника, в т.ч. обмежень у праві виїзду за кордон та користування зброєю.

З наданих до суду скаржником копій квитанцій вбачається, що частина переказів здійснювалась на поштове відділення з індексом 65028, що обслуговує будинки в Київському районі м. Одеси по вул. Ак. Корольова та вул. Ак. Вільямса, будинок за адресою стягувача обслуговується відділенням 65005, що підтверджується роздруківками з сайту ДППЗ «Укрпошта» (а.с. 18 т.4), доказів отримання стягувачем вказаних переказів, узгодження з ним іншої адреси їх отримання, ніж та, що зазначена у виконавчому документі скаржником не надано. Також, в матеріалах виконавчого провадження відсутні інші докази, що свідчать про повне фактичне виконання рішення скаржником.

З урахуванням викладених обставин, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів виконання судового рішення в повному обсязі, суд дійшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги в частині вимог про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо складення розрахунку заборгованості за аліментами № В-3 від 21.04.2021 року, визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо незавершення вказаного виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішення та нескасування тимчасового обмеження боржника в праві виїзду за кордон та користування зброєю.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Також судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що, суд не взяв до уваги, що ОСОБА_4 вже звертався до суду з аналогічною скаргою, яка вже розглядалася судом та суд помилково повторно зареєстрував скаргу та помилково повторно відкрив нове провадження, яка повинна була передана під вже існуючим номером справи та передана до розгляду судді, який вже розглядав скаргу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки доказів того, що подана скарга є аналогічною скаргою, поданою раніше ОСОБА_4 , яка вже розглядалася судом першої інстанції іншим суддею до суду апеляційної інстанції надано не було.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на законних підставах, оскільки вважав дії приватних виконавців неправомірними щодо розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, що передбачено чинним законодавством.

Доводи про те, що суд під час розгляду скарги порушив діючі норми законодавства та вийшов за межі вимог скарги та всебічно не розглянув скаргу, розглянувши не всі виконавчі провадження спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що на примусовому виконанні у державної виконавчої служби перебуває зведене виконавче провадження № 66389673, до складу якого входить виконавче провадження № 47396265, також до складу зведеного виконавчого провадження № 66389673 входить виконавче провадження № 30394227, тобто судом розглянута скарга в межах поданої скарги на дії державних виконавців та виконавчих проваджень, які під час розгляду скарги були взяті судом першої інстанції до уваги.

Доводи про те, що оспорюваний розрахунок заборгованості є законним та обґрунтованим, таким, що складений на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством також є безпідставними, оскільки матеріали виконавчого провадження не містять доказів виникнення у ОСОБА_2 заборгованості в сумі 46 118 грн. 04 коп.

Крім того доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для її скасування відсутні.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 30 березня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Є.С. Сєвєрова

______________________________________ Т.В. Цюра