Справа №701/650/23
Номер провадження2/701/257/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2023 року Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого - судді - В.Л. Маренюка

за участю секретаря - Н.В. Філіпчак

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маньківка справу за позовом ОСОБА_1 , представника позивача: ОСОБА_2 до Публічного актіонерного товариства КБ "ПриватБанк", та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача та третьої особи про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

На підставу своїх вимог спирається на те, що 15.01.2019 року Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною було вчинено виконавчий напис № 156 про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за його кредитними зобов`язаннями перед Акціонерним товариством КБ «ПриватБанк» згідно кредитного договору № CSMWGA00000011 від 16.05.2007 року.

Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки № CSMWGA00000011 передане в іпотеку Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк».

За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, приватний нотаріус запропонувала задовольнити вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» шляхом перерахунку коштів на рахунок у розмірі: Заборгованості за кредитом - 13 728,99 доларів США; Заборгованості за відсотками - 18 830,07 доларів США; Комісія - 1730,42 доларів США; Пеня - 47837,29 доларів США; Штраф - 4106,34 доларів США, а всього 86233 долари 11 центів, що за курсом НБУ на 17.10.2018 (один долар США дорівнює 27.93002 гривень) становить 2408492 гривні 49 копійок. Витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису - 3500,00 гривень.

Всього, з урахуванням витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, становить 2411992 гривні 49 копійок.

Стягнення здійснюється за період з 16 травня 2007 року по 17 жовтня 2018 року.

Вищевказаний виконавчий напис перебував на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області МУ МЮ (м. Київ), виконавче провадження № 63447250.

29.10.2020 року постановою державного виконавця було відкрите виконавче провадження в АСВП № 63447250. Цього ж дня державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням № 63447250.

24.12.2021 року постановою про повернення виконавчого документа стягувачу було постановлено виконавчий документи повернути стягувачу через те, що майно було не реалізоване у зв`язку із відсутністю купівельного попиту.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

25.01.2022 року постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження № 68363822 на підставі постанови № 634472500 виданої 29.10.2020р.

Позивач вважає, що виконавчий напис № 156 від 15.01.2019 р. вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, і як наслідок, неправомірне виконавче провадження щодо виконання вказаного виконавчого напису, що змушує позивача звернутися до суду з даним позовом.

Представник позивача до суду не з`явився, але в своїй позовній заяві просив справу слухати в його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду вцідзив, в якому просив справу слухати в його відсутності, відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та клопотав про зменшення витрат на правничу допомогу.

Третя особа, що не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. в судове засідання не з`явився, направила суду заяву, в якій просила слухати справу в її відсутності. Свою позицію щодо позовних вимог в заяві не виклала.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

15.01.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною було вчинено виконавчий напис № 156 про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за його кредитними зобов`язаннями перед Акціонерним товариством КБ «ПриватБанк» згідно кредитного договору № CSMWGA00000011 від 16.05.2007 року.

Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки № CSMWGA00000011 передане в іпотеку Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк».

За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, приватний нотаріус запропонувала задовольнити вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» шляхом перерахунку коштів на погашення заборгованості, з урахуванням витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, в сумі 2411992,49 грн. Стягнення здійснюється за період з 16 травня 2007 року по 17 жовтня 2018 року.

Вищевказаний виконавчий напис перебував на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області МУ МЮ (м. Київ), виконавче провадження № 63447250.

29.10.2020 року постановою державного виконавця було відкрите виконавче провадження в АСВП № 63447250. Цього ж дня державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням № 63447250.

24.12.2021 року постановою про повернення виконавчого документа стягувачу було постановлено виконавчий документи повернути стягувачу через те, що майно було не реалізоване у зв`язку із відсутністю купівельного попиту.

Відповідно до ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

25.01.2022 року постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження № 68363822 на підставі постанови № 634472500 виданої 29.10.2020.

Суд вважає, що виконавчий напис № 156 від 15.01.2019 р. вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, і як наслідок, неправомірне виконавче провадження щодо виконання вказаного виконавчого напису із наступних підстав:

Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такі ж норми містять п.п. 282, 288 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.04р. № 20/5.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до приписів якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Аналогічні правила і умови вчинення виконавчого напису містяться у пунктах 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

У правовій позиції Верховного суду України викладеної в Постанові від 5 липня 2017 року у справі за М 6-887цс17зазначено, що З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вказану норму закону. Розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та пені у виконавчому напису зроблено відповідачем одноособово без урахування думки та позиції позивача та не відповідає дійсній сумі заборгованості.

16 травня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено кредитний договір № CSMWGA00000011, за яким ОСОБА_3 , отримав кредит у розмірі 20000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.05.2017 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 , 16.05.2007 року уклали договір іпотеки № СSMWGA00000011. Згідно з договором іпотеки ОСОБА_1 , надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить ОСОБА_1 , на праві власності.

В грудні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , про звернення стягнення на майно у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 , не виконує взятих на нього обов`язків.

В позові представник ПАТ КБ «ПриватБанк» вказав, що відповідно до укладеного договору № CSMWGA00000011 від 16.05.2007 року, укладеного між ПАТ КБ "Приват Банк" та ОСОБА_3 , 16.05.2007 року ОСОБА_3 , отримав кредит у розмірі 20000,00 доларів США та зобов`язувався повернути кредит зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором.

Станом на 13.11.2013 року позичальник ОСОБА_3 , мав заборгованість по кредитному договору № CSMWGA00000011 від 16.05.2007 року в сумі 16339,41 доларів США грн., що в перерахунку складає 130551 грн. 85 коп., яка складається з наступного: 14221,22 доларів США - заборгованість за кредитом; 1234,70 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 50,42 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 25,20 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором, а також штрафи відповідно о договору:31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 776,58 доларів США - штраф (процентна складова).

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 25 червня 2014 року по справі № 701/1356/13-ц позовні вимоги ПАТ КБ "Приват Банк" про звернення стягнення були задоволені. Звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку, що належать ОСОБА_1 , на праві власності в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CSMWGA00000011 від 16.05.2007 року в розмірі 16339,14 дол. США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.11.2013 року складало 130551 грн. 85 коп.

Отже, фактично по кредитному договорі № CSMWGA00000011 від 16.05.2007 року уже проводилося примусове виконання за рішенням суду, а тому нотаріус при вчиненні виконавчого напису від 15.01.2019 року не переконався належним чином у безспірному розмірі суми, що підлягає стягненню за написом з позивача на користь банку, а також не перевірив позовну давність, чим порушив норми ст. 88 Закону України «Про нотаріат».

У даному виконавчому написі сума заборгованості є необґрунтованою, адже вчиняючи виконавчий напис нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суму боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та пені у виконавчому написі зроблено банком одноособово без урахування думки та позиції позичальника, та не відповідає дійсній сумі заборгованості.

Нотаріусом не взято до уваги що ПАТ КБ «Приватбанк» звертався за захистом своїх порушених прав у Маньківський районний суд Черкаської області та наявність рішення суду, яке набрало законної сили, що свідчить про наявність спору між сторонами.

Постановою Пленуму ВСУ від 31 січня 1992 року № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчинені» у пункті 13 роз`яснено, що відповідно до статей 34, 36, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими спеціальним нормативним актами з цього приводу, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності, не минув цей строк.

Основними умовами вчинення нотаріусом виконавчого напису є подання документів, які встановлюють заборгованість боржника перед кредитором, підтверджують безспірність вимоги та подачі вимоги в межах строку позовної давності у три роки та у межах річного строку щодо вимоги про стягнення неустойки.

Ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання.

Отже, на підставі документів, наданих відповідачем третій особі із заявою про вчинення виконавчого напису, не можна встановити безспірність вимог відповідача до позивача, а отже виконавчий напис вчинено з порушенням закону.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Згідно п. 3.1. глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р.за № 282/20595 нотаріус вчиняє виконавчі написи:

якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем;

за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Згідно п. 5.1 та п. 5.2 п. 5 глави 16 розділу ІІ зазначеного Порядку Виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість.

5.2. Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, він може бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріальних документів.

Згідно вищевказаних вимог Закону виконавчий напис нотаріуса вчиняється на оригіналах документів (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлюють заборгованість. Однак, даний оспорюваний виконавчий напис вчинено на окрему бланку нотаріальних дій.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 (надалі - Постанова № 662) були внесені зміни до Переліку документів, відповідно до яких, серед іншого, в абзаці першому пункту 1 після слів заставлене майно доповнено словами (крім випадку, передбаченого пунктом 1 цього Переліку) .

Також Перелік було доповнено розділом Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин та пунктом 2 такого змісту: Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості .

Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, пункти 1 і 2 Постанови № 662 були визнані незаконними і нечинними в наведеній частині з моменту прийняття.

Підставою для скасування вказаного нормативного акту слугувало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у статті 88 Закону України Про нотаріат . Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, звужує передбачені статтею 88 Закону України Про нотаріат умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням статті 87 цього Закону.

При прийнятті постанови 22.02.2017 року судом застосовано вимоги положення п. 10.2 постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 р. № 7 Про судове рішення в адміністративній справі , згідно якого визнання акта суб`єкта владних повноважень не чинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважав за необхідне визнати не чинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів в частині, з моменту її прийняття.

Відповідно до статті 124 Конституції України, ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відомості про визнання судом незаконними та не чинними п. 1 та п. 2 постанови № 662 були оприлюднені в Офіційному вісник України 21.03.2017 року.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 826/20084/14 відмовлено в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду.

Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 15.01.2019 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Отже, станом на 15.01.2019 року (день вчинення спірного виконавчого напису) було визнано не чинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів в частині, з моменту її прийняття.

Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса, стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до кредитного договору.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (частина друга статті 27 Цивільного-процесуального кодексу України). Однак, для вказаної категорії справ можлива альтернативна підсудність, що зокрема, вбачається з частина дванадцятої статті 28 Цивільного-процесуального кодексу України, згідно якого, позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність в матеріалах справи поданих позивачем достовірних доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та достатність доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, що дає суду змогу дати відповідну належну оцінку доказам та ухвалити законне, обґрунтоване рішення по суті спору, тому позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису таким що не підлягає до виконання підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представником позивача адвокатом Мельником В.В. на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до суду надано наступні документи:

- копію договору про надання правничої допомоги № 14/1 від 14.06.2023р.

- акт приймання передачі наданих послуг від 19.06.2023р.

- квитанцію до прибуткового касового ордера № 1 від 19.06.2023р. на суму 12000грн.

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності зокремає: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат позивачки на професійну правничу допомогу суд приймає до уваги конкретні обставини справи, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, не співмірність, на переконання суду, вартості погодинної оплати адвоката зі складністю справи, а також клопотання представника відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу в заявленому позивачем розмірі є не співмірними зі складністю справи та часом, витраченим адвокатом, який представляв інтереси двох відповідачів, на надання послуг з правової допомоги та їх обсягом, значенням справи для сторони, у зв`язку із чим з урахуванням принципу розумності та справедливості, підлягають відшкодуванню частково в розмірі 3000 грн.

Таким чином, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимогу представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. на користь позивача.

Судові витрати в частині стягнення судового збору, у відповідності до вимог ст. 141 ЦК України покласти на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 156 вчинений 15 січня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстрована та жителька АДРЕСА_1 , реєстраційний номер згідно картки фізичної особи - платника податків НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстрована та жителька АДРЕСА_1 , реєстраційний номер згідно картки фізичної особи - платника податків НОМЕР_2 ) витрати на правову домопогу у сумі 3000 грн.

В решті частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Суддя В.Л. Маренюк