Справа № 456/972/23
Провадження № 2/456/534/2023
РІШЕННЯ

іменем України

03 серпня 2023 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Яніва Н. М. ,

з участю секретаря Сунак Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Стрий справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Перфект Пак» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

Позивач звернувся до суду з позовом згідно якого просить стягнути з відповідача у його користь нараховану і невиплачену заробітню плату у розмірі 14029,72 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2488 грн.. Також просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки невиплаченої при звільнені заробітної плати з 27.10.2022 по день фактичного розрахунку, стягнути з відповідача інфляційні втрати у сумі 829,84 грн., моральну шкоду у розмірі 7000 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог покликалась на те, що у відповідності до наказу ТОВ «Перфект Пак» від 27.10.2022 №283-к його було звільнено з посади водія автонавантажувача відділу збуту за угодою сторін без виплати компенсації за 11 календарних днів щорічної відпустки та заробітної плати у розмірі 14 029,72 грн.. Вказана заборгованість до сьогоднішнього дня не погашена. Таким чином вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 116 КЗпП України, оскільки фактично розрахунок не проведений, тобто наявний факт затримки розрахунку при звільнені його із роботи, за що наступає відповідальність передбачена ст. 117 КЗпП України. При цьому його середній заробіток за один місяць становив 7120, 00 грн., що підтверджено відомостями Пенсійного фонду України від 21.02.2023.

Окрім цього, у відповідності до Закону України «Про відпустки» при звільнені працівника йому виплачують грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Тому вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити йому компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 11 календарних днів розміром 2 526 грн. виходячи з наступного розрахунку (7120 грн./31 день=229,67 грн.) 229,67 *11=2526 грн.

Також вважає, що з відповідача на його користь слід стягнути інфляційні втрати у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у розмірі 829,84 грн., які розраховані ним згідно Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ №1078 від 17.07.2023.

Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 7000 грн., то вказав, що така полягає у тому, що неправомірні дії відповідача по невиплаті заробітної плати призвели то того, що він пережив душевні хвилювання у зв`язку з відсутністю грошей, не знав звідки взяти гроші на харчування та утримання сімї. Від вказаних переживань у нього також погіршилось фізичне самопочуття.

Уповноважений представник відповідача правом на подання відзиву не скористався.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Процесуальні рішення, постановлені по справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 лютого 2023 року головуючим суддею у справі визначено суддю Янів Н.М. /а.с. 11/

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27.02.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Перфект Пак» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати залишено без руху, надано строк для усунення недоліків такої./а.с.12/

14.03.2023 ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 11.04.2023. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 18/.

11.04.2023 судове засідання відкладено на 08.05.2023 /а.с.23/.

08.05.2023 судове засідання відкладено на 30.05.2023 /а.с.32/

30.05.2023 у справі оголошено перерву до 03.08.2023 /а.с.37/

03.08.2023 справу вирішено по суті без участі сторін.

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява згідно якої такий просив проводити розгляд справи без його участі та участі його довірителя, позовні вимоги задоволити, проти ухвалення заочного рішення не заперчив.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, про причину неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності та відзиву на позовну заяву не подав

А тому відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає неявку відповідача в судове засідання неповажною та за згодою позивача, вирішив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши відсутність з боку сторін заяв про врегулювання спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді водія автонавантажувача відділу збуту ТОВ «Перфект Пак» з 09.05.2022.

Наказом директора ТОВ «Перфект Пак» №283-к від 27.10.2022 ОСОБА_1 водія автонавантажувача відділу збуту, звільнено з роботи з 27.10.2022 за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України. Компенсація невикористаної щорічної основної відпустки ОСОБА_1 11 календарних днів./а.с.5/

Згідно довідки виданої ТОВ «Перфект Пак» ОСОБА_1 від 27.10.2022 вбачається, що такий дійсно працював в ТОВ «Перфект Пак». Заборгованість станом на 27.10.2022 становить 14 029,72 грн./а.с.6/

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Спір між сторонами виник з приводу права позивача на своєчасне отримання заробітної плати позивачем при звільненні та отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому до правовідносин, котрі склалися між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки», Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).

Норми Конституції України є нормами прямої дії, положеннями ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Трудові відносини всіх працівників регулюються КЗпП. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України).

Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків.

Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно із ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних днів.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати працівникам також проводиться компенсація втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Компенсації - це виплати, які проводяться роботодавцем працівникам у зв`язку з втратою частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, передбаченому Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а також Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати».

За нормами статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до положень статей 3,4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджено постановою Кабінет Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Відповідно до пункту 2.2 рішення Конституційного Суду від 1 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

За змістом пунктів 4, 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач ОСОБА_1 працював у ТОВ «Перфект Пак» на посаді водія автонавантажувача відділу збуту.

Наказом ТОВ «Перфект Пак» № 283-к від 27.10.2022 ОСОБА_1 був звільнений за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України з необхідністю виплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку 11 календарних днів.

Сторона позивача, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що при звільнені його з роботи відповідачем не було проведено розрахунок при звільнені. Невиплачено заробітню плату та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку.

Як вбачається з матеріалів справи і не спростовано відповідачем, останній, як роботодавець, до теперішнього часу, порушуючи вимоги ст.116 КЗпП України, не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, тому, заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 14 029,72 грн. підлягають задоволенню.

Також, беручи до уваги, що відповідачем порушено строки виплати заробітної плати позивачу, суд, перевіривши наданий розрахунок сум компенсації втрати частини заробітної плати ОСОБА_1 , який наведений в додатку до позовної заяви, вважає, що з ТОВ «Перфект Пак» слід стягнути на користь позивача компенсацію за невчасну виплату заробітної плати в розмірі 829,24 грн. з подальшим вирахуванням податків та обов`язкових платежів.

Що стосується позовних вимог у частині стягнення з відповідача 2488 грн. компенсації за невикористану відпустку, а також середнього заробітку за весь час затримки невиплаченої при звільнені заробітної плати, то суд приходить до переконання що у задоволенні таких слід відмовити у зв`язку з недоведеністю їх розміру, виходячи з наступного.

Так, ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Так суд не приймає до уваги наведений у позовній заяві розрахунок компенсації за невикористану відпустку тривалістю 11 календарних днів, оскільки такий проведено позивачем з урахуванням довідки Пенсійного фонду України,/а.с.7/ при цьому з такої довідки не вбачається повної інформації необхідної для проведення такого розрахунку у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Зокрема з такої довідки вбачається, що у ОСОБА_1 відсутні виплати за період липень - жовтень 2022, однак причини відсутності таких виплат залишаються невідомими (вимушений прогул, перебування на листку непрацездатності, тощо), а тому з такої інформації не можливо встановити чи необхідно враховувати вказаний період у розрахунковий період при вирахуванні середньої заробітньої плати для оплати компенсації за невикористану відпустку. Окрім цього, матеріали справи не містять даних, що сума 7120 грн. є посадовим (місячним) окладом працівника ОСОБА_1 .

Що стосується розрахунку середньої заробітної плати для виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати заробтної плати, то така обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Тобто, якщо подія звільнення позивача мала місце 27.10.2022, то відповідно за основу слід взяти попередні два місяці: вересень і серпень.

У той же час позивачем не надано до суду самого розрахунку суми середнього заробітку за весь час затримки виплати та документів на підставі яких така сума може бути розрахована (зокрема довідки про нараховану заробітню плату за серпень - вересень 2022, кількість фактично відпрацьованих ним днів за вказаний період), що позбавляє суд можливості провести відповідний розрахунок самостійно. Більш того, суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, а позивач та його представник правом на витребування таких у відповідача у порядку ст. 84 ЦПК України не скористались, відповідного клопотання у суді не заявили.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку у розмірі 2488 та середнього заробітку за весь час затримки невиплаченої при звільнені заробітної плати є недоведеними у частині їх розміру, а тому задоволенню не підлягають.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 7000 грн., то суд зазначає, що у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У відповідності до у п.п. 9, 13 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Суд проаналізувавши матеріали справи, врахувавши те, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиплати працівнику заробітньої плати при його звільненні на яку він законно розраховував, а також врахувавши вимоги розумності та справедливості, прийшов до переконання, що позовні вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди слід задоволити частково та стягнути з відповідача ТОВ «Перфект Пак» у користь ОСОБА_1 2 000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

На підставі вищенаведеного, суд приходить висновку про часткове задоволення позову, а саме що з товариства з обмеженою відповідальністю «Перфек Пак» на користь ОСОБА_1 слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітню плату у розмірі 14 029,72 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків їх виплати (інфляційні втрати) у розмірі 829, 84 грн., а також моральну шкоду у розмірі 2000 грн..

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Щодо судових витрат.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподіл між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Положеннями ч.1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги позивача задоволені частково.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн., що є мінімальним розміром судового збору. Відтак, зважаючи на часткове задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір розмірі 1073,60 грн..

Окрім цього, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої ззаробітньої плати така підлягає стягнення у дохід держави з відповідача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Перфект Пак» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати - задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Перфект Пак» на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 14 029 (чотирнадцять тисяч двадцять девять) гривень 72 коп, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 829 (вісімсот двадцять девять) гривень 84 коп., а також моральну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Рішення в частині в частині стягнення стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше як за один місяць підлягає до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Перфект Пак» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1073 (одну тисячу сімдесять три) гривні 60 коп..

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Перфект Пак» на користь держави судовий збір у розмірі 1073 (одну тисячу сімдесять три) гривні 60 коп..

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Головуючий суддя Н. М. Янів