Справа № 309/1368/23
Провадження № 6/302/10/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.08.2023 смт.Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Сидоренко Ю.В.,

при секретарі с/з: Царь О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Міжгір`я справу за поданням Хустського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місцезнаходження за адресою: м.Хуст вул.Івана Франка, буд.6 Хустського району Закарпатської області), боржник ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), стягувач Вищий Антикорупційний суд (місце знаходження за адресою: м.Київ, проспект Перемоги,41) про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

Старший державний виконавець Хустського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернувся до суду із поданням про надання дозволу на примусову реалізації арештованого майна боржника ОСОБА_1 , мотивуючи свої вимоги тим, що на виконанні у Хустському відділі державної виконавчої служби у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відділ) перебуває виконавче провадження № 69312166 з примусового виконання виконавчого листа № 991/3921/20, виданого 10.06.2022 року Вищим Антикорупційним судом про те, що ОСОБА_1 визнано винуватим за ч.3 ст.368 Кримінального кодексу України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати посаду судді на строк 3 (три) роки з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна».

Відповідно до ст.3,4,24,25,26,27 Закону України Про виконавче провадження, державним виконавцем 29.06.2022 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копію якої направлено сторонам виконавчого провадження відповідно до Закону.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за боржником ОСОБА_1 зареєстровано 189/1000 частина квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем 26.06.2022 року здійснено опис вищевказаного нерухомого майна, що на праві власності належить ОСОБА_1 .

В ході проведення виконавчих дій встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані неповнолітні діти, а саме: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч.30 розділ VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 року № 2832/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року за № 489/20802 «У разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону».

Виходячи з вищенаведеного, 25.10.2022 року державним виконавцем було направлено лист Голові органу опіки та піклування Міжгірської селищної ради із проханням надати дозвіл на реалізацію арештованого майна, а саме: 189/1000 частини квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де зареєстровані неповнолітні діти, а саме: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, рішенням виконавчого комітету Міжгірської селищної ради за № 156 від 25.11.2022 року було відмовлено у наданні дозволу на реалізацію арештованого майна - 189/1000 частини квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право користування яким мають неповнолітні діти: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Тому, старший державний виконавець Продан Ю. звертається до суду з даним поданням, в якому просить суд надати дозвіл на реалізацію арештованого майна, а саме: 189/1000 частини квартири АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). (ч.9 ст.10 ЦПК України)

Згідно ч.11 ст.440 ЦПК України суд розглядає подання державного, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного, приватного виконавця.

Державний виконавець в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду подання повідомлявся судом своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомлено.

Вивчивши матеріали справи за поданням, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази, подані на обрунтування подання, що ґрунтується на об`єктивному розгляді справи, керуючись Законом, суд приходить до висновку, що подання державного виконавця не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що в провадженні старшого державного виконавця Хустського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Продан Ю.Ю. перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 991/3921/20, виданого 10.06.2022 року Вищим Антикорупційним судом про те, що ОСОБА_1 визнано винуватим за ч.3 ст.368 Кримінального кодексу України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати посаду судді на строк 3 (три) роки з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна (а.с.3,4).

Проте, копії постанови про відкриття виконавчого провадження, до матеріалів подання не додано.

26.07.2022 року старшим державним виконавцем Продан Ю.Ю. винесена постанова про опис та арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.4), та відповідно до якої державним виконавцем описано та накладено арешт на 189/1000 частин квартири АДРЕСА_2 , що на праві власності належить ОСОБА_1 . Відповідальним зберігачем призначено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Однак, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на яку посилається державний виконавець в обгрунтування подання щодо підтвердження наявності у боржника ОСОБА_1 на праві приватної власності 189/1000 частин квартири АДРЕСА_2 , до матеріалів подання не додано.

Згідно відповіді Міжгірської селищної ради Закарпатської області за вих.№ 02-11/627 від 25.07.2022, наданої на запит державного виконавця, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: малолітня дитина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

25.10.2022 року державний виконавець звернувся до органу опіки та піклування Міжгірської селищної ради із заявою про надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_1

08.12.2022 року до Відділу ДВС надійшов лист № 22-11/1144 від 25.11.2022 року разом з Рішенням виконавчого комітету Міжгірської селищної ради № 156 від 25.11.2022 року «Про відмову у наданні дозволу на реалізацію арештованого майна 189/1000 частини квартири АДРЕСА_2 » та Висновком служби у справах дітей (а.с.9-13).

Як вбачається з Висновку служби у справах дітей Міжгірської селищної ради про підтвердження місця проживання малолітніх дітей вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 проживають та мають постійне місце реєстрації двоє малолітніх дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та орган опіки та піклування просить надати рішення виконкому Міжгірської селищної ради про відмову у наданні дозволу на реалізацію арештованого майна, а саме 189/1000 частини квартири АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_1 , право користування яким мають малолітні діти: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та вказують у Висновку, що прийняття даного рішення дасть змогу зберегти житло, право користування яким мають малолітні діти (а.с.12-13).

Отже, органом опіки та піклування відмовлено в наданні дозволу на реалізацію частини вищевказаного об`єкту нерухомого майна.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

ЄСПЛ вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.1, ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

При цьому, статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Та в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Проте, матеріали подання державного виконавця не містять відомостей про наявність або відсутність у власності боржника ОСОБА_1 рухомого майна та/або коштів на рахунках у банківських установах, доказів здійснення державним виконавцем запитів з цього приводу в передбаченому законом порядку, як і запитів з метою з`ясування інформації щодо отримання боржником доходу.

Відповідно до ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розд. ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від ід 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19) від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

У постанові від 26.10.2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Тобто, на думку Великої Палати Верховного Суду державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти.

Під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від ід 15 лютого 2023 року в справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22).

За матеріалами справи встановлено, та як вбачається безпосередньо з Висновку служби у справах дітей, в жилому приміщенні, надати дозвіл на реалізацію якого просить державний виконавець, зареєстровано та проживають двоє малолітніх дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (дата реєстрації дітей за спірною адресою державним виконавцем не з`ясовувалась).

Разом з тим, за матеріалами подання не вбачається, хто є співвласником (співласниками) житла, дозвіл на реалізацію якого просить надати виконавець, та на якій правовій підставі вони користуються цим житлом, чи мають малолітні діти інше житлове приміщення, право користування на яке зареєстроване у визначеному законом порядку.

При цьому, суд наголошує, що орган опіки та піклування, посадові особи якого несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, відмовив у наданні відповідного дозволу.

В той же час суд вважає, що Службою у справах дітей виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області правомірно було відмовлено державному виконавцю в наданні дозволу на реалізацію майна боржника, виходячи з наступного.

Відповідно до п.7 ч.5 ст.177 Сімейного кодексу України органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.6 Закону України «Про охорону дитинства» держава гарантує дитині право на охорону здоров`я, безоплатну кваліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частинами 1, 2 статті 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що державним виконавцем не з`ясовано наявність або відстуність у боржника коштів чи рухомого майна та матеріали подання не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що права малолітніх дітей не будуть порушені у разі звернення стягнення на 189/1000 частину житлового приміщення, в якому зареєстровані та проживають діти, суд приходить висновку про відсутнісь підстав для задоволення подання державного виконавця про надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна, в якому зареєстровані малолітні діти.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 76-80, 89, 258-260, 354, 435, 440 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні подання старшого державного виконавця Хустського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна - 189/1000 частини квартири АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, через Міжгірський районний суд Закарпатської області, відповідно до положень п. 15.5 ч. 1 розділу VII «Перехідні положення» ЦПК України.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Ухвала суду набирає законної сили згідно з ст. 273 ЦПК України.

Суддя

Міжгірського районного суду

Закарпатської області: Ю. В. СИДОРЕНКО