КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/3793/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», подану представником Тузовою Владиславою Олександрівною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення відсотків та трьох відсотків річних,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення відсотків та трьох відсотків річних та просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на свою користь:

- 13 654, 44 доларів США не нарахованих відсотків за період: з 23 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року, за договором № SAMDN0603 від 12 січня 2010 року;

- 3 562, 03 доларів США 3 % річних за період з 23 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року, за договором № SAMDN0603 від 12 січня 2010 року;

- 8 617, 81 доларів США не нарахованих відсотків за період: з 23 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року, за договором № SAMDN2603 від 08 січня 2013 року;

- 2 872, 60 доларів США 3 % річних за період з 23 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року, за договором № SAMDN2603 від 08 січня 2013 року.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ним та банком було укладено депозитний договір № SAMDN0603 від 12 січня 2010 року, на виконання даного договору на рахунок № НОМЕР_1 було внесено 31 000 доларів США та депозитний договір № SAMDN2603 від 08 січня 2013 року, на виконання якого на рахунок № НОМЕР_2 було внесено 25 000 доларів США.

Позивач вказував, що у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на окупованій території Автономної Республіки Крим, його рахунки було безпідставно заблоковано і припинено нарахування відсотків.

З метою отримання належних йому коштів та нарахованих по ним відсотків, 06 липня 2015 року, ним до Головного офісу ПАТ КБ «Приватбанк» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було відправлено заяву про видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Дана заява була отримана банком 08 липня 2015 року.

01 серпня 2015 року позивачем до Головного офісу ПАТ КБ «Приватбанк» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було повторно направлено заяву про видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Дана заява була отримана банком 03 серпня 2015 року.

Позивач вказував, що незважаючи на це, належні йому кошти (вклад та нараховані відсотки) банком видані не були.

Неможливість отримання належних йому коштів вимусили ОСОБА_1 звернутися із позовом до суду та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 01 листопада 2019 року, у рамках справи № 754/13058/15-ц, йому були присуджені проценти, у розмірі 5 180, 39 доларів США за договором № № SАМDN0603 від 12 січня 2010 року (за період з 12 березня 2014 року по 22 лютого 2016 року) та 3 317, 81 доларів США за договором № SАМDN 2603 від 08 січня 2013 року (за період з 8 березня 2014 року по 22 лютого 2016 року).

Зазначені вище, присуджені судом суми були повернуті банком ОСОБА_1 лише 13 грудня 2019 року.

Позивач вказував, що незважаючи на те, що він звертався до банку із заявами про розірвання депозитних договорів у 2015 році вони не були розірвані за цією заявою, виходячи з того, що відповідач не виконав умови цих договорів, не виплатив йому кошти на підставі цих заяв, тому вважати депозитні договори, з того часу, розірваними немає підстав. Ураховуючи те, що депозитні договори діють до повного їх виконання сторонами та те, що позивачем заявлялись та судом розглядались періоди стягнення відсотків та трьох процентів річних до 22 лютого 2016 року включно, позивач вважає, що він має право на стягнення відсотків за вкладами та трьох процентів річних за період з 22 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року включно.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за період з 23 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року: за договором № SAMDN0603 від 12 січня 2010 року суму 3 % річних - 3 562, 03 доларів США; за договором № SAMDN2603 від 08 січня 2013 року суму 3 % річних - 2 872, 60 доларів США. В іншій частині відмовлено.

Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в сумі 3205 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ КБ «Приватбанк» - Тузова В.О. подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що банком було зроблено заяву про застосування позовної давності, а тому є неправомірним стягнення судом першої 3% річних, нарахованих за період з 23 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року, оскільки з урахуванням застосування строку позовної давності, такий період розрахунку повинен починатися з 22 червня 2017 року (день звернення з позовом до суду - 22 червня 2020 року).

До того ж, апелянт вказує, що не прийнято до уваги судом першої інстанції аргументи банку стосовно неправомірності нарахування 3% річних за період до 12 грудня 2019 року, оскільки фактичне виконання судового рішення у справі №754/13058/15-ц відбулося 06 грудня 2019 року, а тому, період розрахунку повинен закінчуватися датою - 05 грудня 2019 року.

Банк вважає, що судом безпідставно не було враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові Судової палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-1329цс16 та у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19).

Апелянт наголошує, що невчасне перерахування виконавчою службою коштів з відповідного депозитного рахунку, на який були зараховані такі кошти, які в свою чергу були примусово списані з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПриватБанк», є беззаперечно відповідальністю у даному випадку Державної виконавчої служби, а не АТ КБ «ПриватБанк».

Представник АТ КБ «Приватбанк» - Тузова В.О. посилається на те, що судом першої інстанції не наведено в мотивувальній частині судового рішення жодних аргументів щодо відхилення наданих банком доказів в підтвердження відсутності обов`язку у банку виконувати грошові зобов`язання за депозитними договорами № SAMDN0603 від 12 січня 2010 року та № SAMDN2603 від 08 січня 2013 року, оскільки боржника у зобов`язанні було змінено на ТОВ «ФК «Фінілон» - на підставі укладеного договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, а договір № SAMDN2603 від 08 січня 2013 року було розірвано та грошові кошти, які обліковувалися на рахунку № НОМЕР_3 , було переведено 13 вересня 2012 року в сумі 31000 доларів США на інший депозит, залишок в сумі 959,61 доларів США переведено 25 квітня 2013 року на картку позивача НОМЕР_4 .

Відтак, представник банку вважає, що належним відповідачем у даній справі є ТОВ «ФК «Фінілон», як новий боржник за депозитними договорами, які є предметом спору у даній справі, та особа, яка повинна виконувати всі договірні зобов`язання за такими договорами.

Враховуючи викладене, представник АТ КБ «Приватбанк» - Тузова В.О. просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. В іншій частині рішення залишити без змін

21 лютого 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якому не погоджується із твердженням апелянта щодо дати виконання судового рішення, оскільки на його думку, виконання зобов`язання належним чином має пов`язуватись із фактичним задоволенням вимог стягувача, тобто надходженням коштів на його рахунок, а не списанням із кореспондентського рахунку банку.

Стосовно твердження банку, що він є неналежним відповідачем через переведення боргу до ТОВ «Фінілон», представник позивача вказує, що позивач не надавав банку ніякої згоди на таке переведення боргу жодним третім особам.

У відзиві представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить апеляційний суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» - відхилити. Всі судові витрати покласти на відповідача.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта АТ КБ «Приватбанк», Коцюба О.В. , підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Представник позивача у справі ОСОБА_1, ОСОБА_2 заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що між позивачем та відповідачем було укладено депозитний договір № SAMDN0603 від 12. Січня 2010 року, на виконання даного договору на рахунок № 188 було внесено 31 000, 00 дол. США та депозитний договір № SAMDN2603 від 08 січня 2013 року, на виконання даного договору на рахунок № НОМЕР_2 було внесено 25 000, 00 дол. США.

З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, 06 липня 2015 року, позивачем до Головного офісу ПАТ КБ «Приватбанк» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було відправлено заяву про видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Дана заява була отримана Відповідачем 08 липня 2015 року.

01 серпня 2015 року позивачем до Головного офісу ПАТ КБ «Приватбанк» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було повторно направлено заяву про видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Дана заява була отримана Відповідачем 03 серпня 2015 року.

Незважаючи на це, належні позивачу кошти (вклад та нараховані відсотки) банком були не видані.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року, у рамках справи № 754/13058/15-ц, позивачу присуджені проценти, у розмірі 5180, 39 дол. США процентів за договором № № SАМDN0603 від 12 січня 2010 року (за період з 12 березня 2014 року по 22 лютого 2016 року) та 3 317, 81 дол. США процентів за договором № SАМDN 2603 від 08 січня 2013 року (за період з 8 березня 2014 року по 22 лютого 2016 року).

Постановою Верховного Суду від 01 листопада 2019 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

Зазначені вище, присуджені судом суми були повернуті банком ОСОБА_1 13 грудня 2019 року.

Вирішуючи поданий ОСОБА_1 позов у даній справі та стягуючи з відповідача на користь позивача три відсотки річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 23 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року: за договором № SAMDN0603 від 12 січня 2010 року в розмірі 3 562, 03 доларів США, за договором № SAMDN2603 від 08 січня 2013 року в розмірі 2 872, 60 доларів США суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач у справі - АТ КБ «Приватбанк» не виконав взятого на себе зобов`язання за депозитними договорами в частині повернення отриманих від позивача у справі коштів та не повернув їх у строки, визначені договором і тому банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки рішення ухвалене судом у спорі між сторонами було виконано у примусовому порядку лише 12 грудня 2019 року, тому саме до вказаної дати відповідач повинен сплатити позивачу три відсотки річних.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі вказаним вимогам закону не відповідає.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.

У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року).

Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 02 липня 2002 року).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що на вимогу позивача ОСОБА_1 вклади з відсотками, які підлягали нарахуванню, банком не повернуто.

Встановивши, що ОСОБА_1 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договори банківського вкладу №SAMDN0603 від 12.01.2010 року, на суму 31000, 00 дол. США та депозитний договір № SAMDN2603 від 08.01.2013 р., на суму 25000, 00 дол. США і вказані кошти та відсотки, що підлягали нарахуванню, не були повернута на вимогу позивача, суд першої інстанції зробив правильний висновок що відповідач повинен нести відповідальність відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та сплатити позивачу вказані кошти.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не надано оцінки їх запереченням про переведення боргу за вище вказаними договорами на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому в Банку відсутні зобов`язання з повернення вказаних коштів та відповідно і обов`язок сплачувати три відсотки річних згідно до ст. 625 ч.2 ЦК України, колегія суду відхиляє, як підставу для скасування рішення та відмови у позові з цих підстав, виходячи із наступного.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на те, що договір між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений у письмовій формі, він містить умову про їх двостороннє волевиявлення, то передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовані до правовідносин сторін у цій справі.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 199/5331/19.

В матеріалах справи відсутні докази, що позивач надавав згоду на заміну боржника ПАТ КБ «Приватбанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», у зв`язку із чим безпідставними є доводи банку про те, що відповідач не є стороною за договорами банківського вкладу та правомірності дій банку в частині переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон».

Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого виступає АТ КБ «Приватбанк», то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме АТ КБ «Приватбанк» як юридична особа.

Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє юридичну особу - відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

Подібні висновки щодо правовідносин переводу боргу з АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» викладені Верховним Судом у постановах від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17, від 01 червня 2022 року у справі № 757/38720/14, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50904/17-ц, від 30 листопада 2022 року у справі № 757/27564/20-ц, тобто судова практика Верховного Суду з цього питання є сталою та незмінною.

Відтак, судом в даній справі вірно встановлено належність відповідача, відтак не є релевантним та відхиляються апеляційним судом посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц та Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі № 761/30025/16-ц, згідно яких, встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Щодо доводів АТ КБ «Приватбанк», викладених в апеляційній скарзі про не врахування судом першої інстанції поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності в частині стягнення трьох відсотків річних за ч.2 ст. 6215 ЦК України, колегія суддів виходять із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року в цивільній справі № 754/13058/15 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» було скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалено нове рішення про стягнення з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором №SАМDN0603 від 12 січня 2010 року в сумі 36180,39 доларів США, яка складається із заборгованості по вкладу в сумі 31000 доларів США, по процентам в сумі 5180,39 доларів США., та три проценти річних за невиконання грошового зобов`язання в сумі 20897 грн. 09 коп., а також стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором №SАМDN 2603 від 08 січня 2013 року в сумі 28317,81 доларів США, яка складається із заборгованості по вкладу в сумі 25000 доларів США, по процентам в сумі 3317,81 доларів США, та три проценти річних за невиконання грошового зобов`язання в сумі 16852 грн. 52 коп. Зазначене рішення Апеляційного суду міста Києва залишено без змін постановою Верховного Суду від 01 листопада 2019 року.

З наданих сторонами доказів судом було встановлено, що фактично вказане рішення суду було виконано у примусовому порядку лише 06 грудня 2019 року шляхом списання вказаних коштів з рахунку АТ КБ «Приватбанк» НБУ (а.с.50).

Із вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 22 червня 2020 року. Відповідач у справі АТ КБ «Приватбанк», подаючи відзив у вказаній справі заявив клопотання про застосування судом першої інстанції строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 із врахуванням положень викладених в ст. 257 ЦК України, та в разі приходження до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині просив саме в межах вказаного терміну нараховувати три відсотки річних за ч.2 ст. 265 ЦК України.

Суд першої інстанції не надав оцінку вказаній заяві відповідача та задовольнив вимоги ОСОБА_1 за період із 23 лютого 2016 року.

Колегія суддів перевіряючи доводи апелянта та рішення суду в цій частині доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги в цій частині.

Так, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Тому із врахуванням обставин справи, а саме дати звернення позивача до суду 22 червня 2020 року ( а.с.1) та дати стягнення із рахунку відповідача на користь позивача грошових коштів 06 грудня 2019 року (а.с.50) колегія суддів доходить висновку, що саме за період із 22 червня 2017 року по 05 грудня 2019 року підлягають стягнення три відсотки річних, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, що складає 897 календарних днів.

Так, термін несвоєчасного виконання зобов`язань АТ КБ «Приватбанк» за договором банківського вкладу № SAMDN0603 від 12 січня 2010 року за період 22 червня 2017 року по 05 грудня 2019 року становить 897 днів, тому до стягнення підлягала сума трьох відсотків річних у розмірі 2285, 51 доларів США (31000 х 897 х 3 : 100 : 365). А за договором банківського вкладу № SAMDN2603 від 08 січня 2013 року за період 22 червня 2017 року по 05 грудня 2019 року становить 897 днів, тому до стягнення підлягала сума трьох відсотків річних у розмірі 1843,15 доларів США (25000 х 897 х 3 : 100 : 365).

Посилання представника позивача на те, що утриманні Державною виконавчою службою кошти 06 грудня 2019 року були перераховані на рахунок позивача лише 12 грудня 2019 року не можуть бути підставою для покладення відповідальності на відповідача за цей період, оскільки він не може нести відповідальність за дії працівників ДВС, що не перерахували вказані кошти у строки, визначені «Інструкцією з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом МЮУ №512/5 від 02 квітня 2012 року.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не повністю відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, що врегульовують застосування строків позовної давності, що призвело до неправильного вирішення питання, тому рішення суду підлягає скасуванню в частині визначення періоду та суми стягнення трьох відсотків річних та суми судового збору та ухвалення в цій частині нового судового рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у справі звільнений від сплати судового збору при подачі позову, в порядку визначеному п. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з чим зазначені судові витрати повинні бути покладені на відповідача у справі пропорційно до суми задоволених позовних вимог.

Так, позивач у справі звернувся до суду із позовом про стягнення грошових коштів, що є майновою вимогою. Судом апеляційної інстанції визнано законними та обґрунтованими вказані вимоги на суму 4128,56 доларів США (1843,15 + 2285,51) що за курсом НБУ станом на звернення до суду - 36,57 грн. за один долар США складає 150985,10 грн, тому розмір судового збору при звернення до суду першої інстанції повинен був складати 1509, 85 грн, та відповідно розмір судового збору до апеляційної інстанції становить 2264, 78 грн. (1509,85 х 150%), що загалом становить 3774,63 грн.

Оскільки АТ КБ «Приватбанк», подаючи до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу сплатив судовий збір у розмірі 4807,50 грн, тому підстави для стягнення вказаного збору за рішення апеляційного суду відсутні.

Керуючись ст. 257 ЦК України, ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», подану представником Тузовою Владиславою Олександрівноюзадовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року в частині стягнення трьох відсотків річних та суми судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (юридична адреса м.Київ, вул.Грушевського, 1 Д Код ) на користь ОСОБА_1 за період з 22 червня 2017 року по 05 грудня 2019 року :

- три відсотки річних за несвоєчасне виконання зобов`язання щодо повернення коштів за договором банківського вкладу № SAMDN0603 від 12 січня 2010 року в розмірі 2285 ( дві тисячі двісті вісімдесят п`ять) доларів 51 цент США ;

- три відсотки річних за несвоєчасне виконання зобов`язання щодо повернення коштів за договором банківського вкладу № SAMDN2603 від 08 січня 2013 року в розмірі - 1843 ( одна тисяча вісімсот сорок три) долара 15 центів США.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 31 травня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв