ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3191/23 Справа № 201/1327/22 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Барильської А.П.,

суддів: Деркач Н.М., Зайцевої С.А.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського державного медичного університету про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середньої заробітної плати за час відсторонення від роботи, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровського державного медичного університету (далі - ДДМУ) про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середньої заробітної плати за час відсторонення від роботи, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона працює сторожем учбового корпусу № 3 а ДДМУ з 17 жовтня 1997 року. Наказом ректора від 08 листопада 2021 року № 167 ОД вона була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року по причині того, що вона не зробила щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, на час відсутності щеплення. Зазначала, що таке відсторонення від роботи є порушенням її конституційних прав на працю. Звертала увагу суду на те, що відсутність у неї щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою відсторонення від роботи і тим більше позбавлення заробітної плати. Враховуючи вищезазначене, просила суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ про її відсторонення від роботи від 08 листопада 2021року № 167 ОД; стягнути на її користь середній заробіток з дня відсторонення від роботи до дня звернення до суду у розмірі 51 504,24 грн, а також відшкодувати їй моральну шкоду, яку вона оцінила в 2 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.34-35).

Не погодившись з таким рішенням, позивачка ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що наказом №167-ОД від 08 листопада 2021 року відповідач змінив істотні умови праці без попередження її про зміну умов праці за 2 місяці, як передбачено ст.32 КЗпП України. Вказувала, що єдиною підставою вимагати щеплення від COVID-19 була постанова Кабінету Міністрів України, а не умови трудового договору. Зазначала, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права полягає в неправильному тлумаченні змісту трудового договору, визначеного у ст.21 КЗпП України, адже Кабінет Міністрів України не є стороною трудового договору у даному спорі. Крім того, правові висновки суду першої інстанції не містять обґрунтування її доводів щодо порушення відповідачем Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", відповідно до якого посадові особи державної санітарно-епідеміологічноїх служби зобов`язані вносити подання про усунення працівників від роботи у визначений законодавством спосіб. Отже, за відсутності у роботодавця належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, відсторонення її від роботи за те, що вона відмовилась від профілактичних щеплень є неправомірним (а.с.52-64).

Відповідач ДДМУ своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, у повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивачка працювала сторожем учбового корпусу № 3а ДДМУ з 17 жовтня 1997 року (а.с.8).

Наказом по ДДМУ від 08 листопада 2021 року № 167 ОД ОСОБА_1 була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року по причині того, що вона не зробила щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, на час відсутності щеплення (а.с.27).

Повідомлення про відсторонення від роботи позивачка отримала 10 листопада 2021 року, від підпису відмовилася, про що свідчить відповідний акт (а.с.28,28 зворот,29). Втім, на зворотній сторінці власноруч написала, що вона не довіряє вакцині та вважає, що можуть виявитися протипоказання.

По тексту позову ОСОБА_1 не заперечує, що вона не має щеплення та не має медичних протипоказань для такого щеплення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості, оскільки наказ від 08 листопада 2021 року № 167-ОД, яким позивачка була відсторонена від роботи без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року на строк усунення причин, що зумовили таке відсторонення, суд вважає законним та таким, що відповідає як нормам трудового законодавства, так і низці нормативно-правових актів, які були прийняти державою з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. Зазначив, що станом на 24 червня 2022 року практики Верховного Суду у справах щодо відсторонення від роботи працівника через відсутність щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", немає. Немає і правової позиції ЄСПЛ щодо відсторонення від роботи працівника через відсутність щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Звертав увагу на те, що наказом ректора ДДМУ від 04 березня 2022 року № 141/о було припинено дію наказу по ДДМУ 08 листопада 2021 року № 167 ОД до завершення воєнного стану в Україні.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Обмеження прав громадян, в тому числі на працю, можливе лише в умовах військового чи надзвичайного стану та мають встановлюватись виключно законами України. В даному випадку, обов`язкова вакцинація позивача з подальшим відстороненням її у разі відсутності щеплення лише тимчасово обмежило її право на працю з огляду на суспільний інтерес, оскільки трудовий договір з нею не розірвано.

ЄСПЛ в ухваленому рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» зазначає «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

Таким чином, вимога держави про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

Визначаючи необхідність обов`язкової вакцинації в демократичному суспільстві суд дійшов висновку, що хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні органи влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань.

Як встановлено колегією суддів, підставою відсторонення позивачки ОСОБА_1 став наказ №167-ОД від 08 листопада 2021 року "Про відсторонення від роботи працівників ДДМУ", у зв`язку з ненаданням документу, який підтверджує профілактичне щеплення проти COVІD-19 або довідки про тимчасові або постійні протипоказання до вакцинації проти COVІD-19 за формою "028-1/о", затвердженої МОЗ України (а.с.27).

Колегія суддів зауважує, що статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом.

Отже, відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом.

Таким чином, зі змісту ст.12 цього Закону вбачається, що у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Організацію і проведення профілактичних щеплень врегульовано Положенням про організацію і проведення профілактичних щеплень, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України 16 вересня 2011 року №595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11 серпня 2014 №551).

Цим Положенням встановлено, що організація діяльності щодо проведення щеплень покладається на керівника закладу охорони здоров`я (далі - ЗОЗ) або на фізичну особу - підприємця, яка одержала ліцензію на право провадження господарської діяльності з медичної практики (далі - ФОП), в установленому законодавством порядку. Профілактичні щеплення здійснюються в пунктах щеплень, які можуть бути постійними або тимчасовими. Щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Відповідальним за проведення профілактичних щеплень є керівник ЗОЗ або ФОП.

Порядок проведення профілактичних щеплень визначається наказом з чітким визначенням відповідальних осіб і функціональних обов`язків медичних працівників, які братимуть участь у їх проведенні. Обсяги профілактичних щеплень узгоджуються із Міністерством охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурними підрозділами з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у липні - серпні кожного року.

Для забезпечення своєчасного проведення профілактичних щеплень лікар, фельдшер, молодший спеціаліст з медичною освітою: в усній або письмовій формі запрошують до ЗОЗ або до місця надання медичних послуг ФОП осіб, які підлягають щепленню (при щепленні неповнолітніх запрошують також батьків або інших законних представників, що їх замінюють), у день, визначений для проведення щеплень. Медичний огляд перед щепленням є обов`язковим.

При виявленні негативних змін у стані здоров`я особи призначається додаткове медичне обстеження згідно з чинними протоколами надання медичної допомоги особам відповідно до медичних показань. У медичній документації здійснюється відповідний запис лікаря про дозвіл на проведення щеплення та вкладається форма №063-2/о.

Профілактичні щеплення мають проводитися лише у пунктах щеплення. Запис про проведене щеплення робиться в одній з таких форм: №097/о; №112/о; №025/о; №003/о. Крім того, вказуються такі дані: торговельна назва вакцини/анатоксину, назва виробника, доза, серія, термін придатності вакцини/анатоксину. У разі використання імпортної вакцини/анатоксину зазначається оригінальне найменування українською мовою. Внесені до медичної облікової документації дані щодо щеплення засвідчуються підписом лікаря.

Після проведення профілактичного щеплення повинно бути забезпечене медичне спостереження (нагляд за особою протягом певного часу після введення вакцини/анатоксину) протягом терміну, визначеного інструкцією про застосування відповідної(го) вакцини/анатоксину. Якщо в інструкції про застосування вакцини/анатоксину не вказано термін спостереження, особа, якій було проведено щеплення, повинна перебувати під наглядом медичного працівника не менше 30 хвилин після вакцинації.

У відповідних формах медичної облікової документації (№097/о, №112/о, №025-1/о, №025/о, №003/о) необхідно відмітити характер і терміни у разі виникнення загальних або місцевих реакцій та провести їх реєстрацію згідно з Порядком здійснення фармаконагляду, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 27 грудня 2006 року №898, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2007 року за №73/13340 (в редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 26 вересня 2016 року №996). У разі виявлення медичних протипоказань до щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року №551, особа направляється на комісію з питань щеплень, створену наказом по ЗОЗ.

Для вирішення складних та суперечливих питань щодо проведення щеплень наказом Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій створюється комісія з питань щеплень при обласному або міському ЗОЗ. Особи з хронічними захворюваннями в стадії ремісії за висновком комісії з питань щеплень можуть бути вакциновані в умовах стаціонару.

Пунктом 17 Положення встановлено, що факт відмови від щеплень , роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою №063-2/о, підписується як громадянином (при щепленні неповнолітніх - батьками або іншими законними представниками, які їх замінюють), так і медичним працівником.

Згідно з п.18 Положення, у кожному пункті щеплень повинні бути інструкції із застосування всіх медичних імунобіологічних препаратів, що використовуються для проведення щеплень (у тому числі тих, які не входять до переліку обов`язкових), протоколи надання медичної допомоги при невідкладних станах відповідно до чинних нормативів, підготовлені набори лікарських засобів та вироби медичного призначення для надання медичної допомоги при невідкладних станах, а також аптечки для надання термінової медичної допомоги медичним працівникам та технічному персоналу.

З указаного слідує, що обов`язковому медичному щепленню особи передує її медичний огляд перед щепленням, що є обов`язковим. Окрім того, для забезпечення своєчасного проведення профілактичних щеплень лікар, фельдшер, молодший спеціаліст з медичною освітою: в усній або письмовій формі запрошують до закладу охорони здоров`я або до місця надання медичних послуг, осіб, які підлягають щепленню (при щепленні неповнолітніх запрошують також батьків або інших законних представників, що їх замінюють), у день, визначений для проведення щеплень. Крім того, про проведене щеплення робиться запис у відповідній документації, а факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою №063-2/о, підписується як громадянином, так і медичним працівником.

Отже, законодавством визначено порядок проведення профілактичних щеплень, а також передбачено порядок, згідно з яким встановлюється та оформлюється документально факт відмови особи від проведення щеплення.

Статтею 5 Закону України «Про охорону здоров`я в Україні» передбачено, що державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються як на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадян, так і на органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, на підприємства, установи та організації незалежно від форм власності.

Статтею 30 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» передбачено, що органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації зобов`язані забезпечувати своєчасне проведення масових профілактичних щеплень, дезінфекційних, дезінсекційних, дератизаційних, інших необхідних санітарних і протиепідемічних заходів. У разі загрози виникнення або поширення особливо небезпечних і небезпечних інфекційних хвороб, масових неінфекційних захворювань (отруєнь) або радіаційних уражень відповідними головними державними санітарними лікарями на окремих територіях можуть запроваджуватися позачергові профілактичні щеплення, інші санітарні заходи відповідно до закону.

Зазначені положення Закону свідчать про те, що на відповідача, який є роботодавцем позивача, також покладено обов`язок забезпечити своєчасне проведення заходів, пов`язаних з проходженням працівниками обов`язкового профілактичного щеплення.

Так, відповідачем має бути надано достатньо часу для проходження працівником профілактичного щеплення, з урахуванням робочого графіку працівника, його навантаження, вихідних днів та святкових, які унеможливлюють проведення в цей період вакцинації. Більш того, саме роботодавець зобов`язаний забезпечити всі умови для проходження щеплення, звільнити від роботи у період проходження, встановити дні для його проходження підприємством в цілому.

Колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи міститься повідомлення від 05 листопада 2021 року про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVІD-19, з цього повідомлення вбачається, що позивачка ознайомлена з ним 10 листопада 2021 року, тобто вже після відсторонення її від роботи (а.с.28).

Також в матеріалах справи міститься акт про відмову від ознайомлення під підпис, з якого встановлено, що ОСОБА_1 ознайомлена з повідомленням від 05 листопада 2021 року та категорично відмовилась його підписувати. Втім колегія суддів звертає увагу на те, що вказаний акт складено працівниками відповідача - 08 листопада 2021 року (а.с.29).

Колегія суддів зауважує, що навіть якщо б позивачка була ознайомлена з повідомлення від 05 листопада 2021 року про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVІD-19 саме 05 листопада 2021 року (п`ятниця), а 6-7 листопада - вихідні дні, згідно календаря.

В понеділок 08 листопада 2021 року вже винесено наказ про відсторонення з 08 листопада 2021 року позивачки від займаної посади.

Тобто, навіть якщо позивачка дійсно була б ознайомлена з повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVІD-19 саме 05 листопада 2021 року, належні та допустимі докази чого в матеріалах справи відсутні, роботодавцем взагалі не було надано робочих днів для проходження вакцинування.

При цьому, в матеріалах справи відсутні відомості про здійснення дій з метою сприяння позивачці у здійсненні профілактичного щеплення.

Колегія суддів зауважує, що перед здійсненням вакцинування проти COVІD-19 працівник має здійснити медичний огляд власного стану здоров`я, що чітко встановлено законодавцем, зважаючи на те, що відповідне вакцинування у разі наявності в особи захворювань чи протипоказань до проведення щеплення може призвести до негативних наслідків для життя та здоров`я люди, що визнається найвищою цінністю Конституцією України.

В той же час, роботодавець не забезпечив свого працівника реальною можливістю здійснити огляд власного здоров`я, звернутися до сімейного лікаря, провести обстеження та вже потім здійснити профілактичне щеплення, таким чином, здійснюючи тиск на працівника, примушуючи його з метою збереження роботи наражати власне здоров`я на небезпеку, що є неприпустимим у цивілізованому світі та демократичній країні.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги позивачки та наявності підстав для скасування наказу ДДМУ №167-ОД від 08 листопада 2021 року "Про відсторонення від роботи працівників ДДМУ" в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи на посаді сторожа учбового корпусу № 3-а.

Щодо вимоги позивачки про стягнення на її користь середнього заробітку за час незаконного відсторонення на роботі, колегія суддів зазначає наступне.

За положеннями частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП).

Судом встановлено, що з дня відсторонення від роботи позивачці було призупинено виплату заробітної плати.

Приймаючи до уваги, що оспорюваний наказ про відсторонення від роботи підлягає визнанню незаконним, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за період її незаконного відсторонення від роботи, тобто з 08 листопада 2021 року по 09 лютого 2022 року (в межах заявлених позовних вимог).

Розраховуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, колегія суддів бере до уваги той факт, що з 08 листопада 2021 року по 09 лютого 2022 року кількість робочих днів складає - 65 робочих днів, а середньоденний заробіток ОСОБА_1 , як вбачається з довідки про заробітну плату (а.с.9), складає - 398,95 грн/р.д. ((9244,31 грн + 729,46 грн) / (20 р.д. + 5 р.д.)).

Враховуючи наведені данні, до стягнення з ДДМУ на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 листопада 2021 року по 09 лютого 2022 року в розмірі 25 931,75 грн (398,95 грн х 65 р.д.)

Відповідно до ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.Позивачка не надала доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди, тому підстави для задоволення цієї частини позовних вимог відсутні.

На викладене вище суд першої інстанції уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, рішення суду скасовано із ухваленням нового про часткове задоволення вимог, з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 2 481 грн (992,40 грн //ставка судового збору за задоволену вимогу немайнового характеру// + 992,40 грн х 150 % ).

Крім того, у зв`язку із частковим задоволенням позову, враховуючи, що при зверненні до суду першої інстанції позивачем судовий збір за вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час відсторонення від роботи сплачено не було, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті несплаченого позивачем судового збору за подання позову в розмірі 499,67 грн (992,40 грн //мінімальна ставка судового збору з врахуванням розміру майнової вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу// х 50,35% //відсоток задоволеної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу//).

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровського державного медичного університету про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середньої заробітної плати за час відсторонення від роботи, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Скасувати наказ Дніпровського державного медичного університету №167-ОД від 08 листопада 2021 року "Про відсторонення від роботи працівників ДДМУ" в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи на посаді сторожа учбового корпусу № 3-а.

Стягнути з Дніпровського державного медичного університету () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 листопада 2021 року по 09 лютого 2022 року у розмірі 25 931,75 грн.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з Дніпровського державного медичного університету () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2 481 грн

Стягнути з Дніпровського державного медичного університету () на користь держави судовий збір в розмірі 499,67 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Н.М. Деркач

С.А. Зайцева