Справа №:755/5414/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Гончарука В.П.

за участі секретаря Гриценка О.І.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, в якому просить суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення та передачі йому ключів від вказаної квартири.

Свої вимоги мотивував тим, що з вересня 1981 року постійно проживав та був зареєстрований в трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 . Разом з ним мешкали батьки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які отримували у власність вищевказану квартиру, а також мій старший брат - відповідач у справі. Після смерті матері 18 листопада 2006 року позивач разом із батьком мешкав у одній із кімнат в квартирі, в інших кімнатах мешкав мій брат - Відповідач та його родина, яка складається із дружини та дочки. Слід зазначити, що Відповідач завжди вів себе нахабно та принизливо до мене та батька, постійно вчиняв конфлікти та скандали, тому позивач з батьком не мали права виходити до кухні та ванної кімнати, якщо ними користувався брат з членами своєї родини, позивач з батьком харчувалися окремо від сім`ї брата. До травня 2014 року позивач постійно мешкав в квартирі АДРЕСА_1 , вони з Відповідачем на початку травня 2014 року разом закінчили роботу по встановленню електрики на об`єкті по АДРЕСА_2 . Позивачу запропонували роботу за межами міста Києва на декілька місяців і він погодився, жодних тривалих хвороб у батька не було на той час. В середині травня 2014 року позивач поїхав до місця роботи, де пробув до лютого 2015 року та приїхавши додому намагаючись відчинити вхідні двері квартири помітив, що замки на дверях змінені та подзвонив Відповідачу. Відповідач вийшов з квартири та повідомив позивачу, що батько помер в грудні 2014 року, позивач був у шоці, та спитав його, чому він не подзвонив та не повідомив про смерть батька, на що останній почав лаятися та кричати, щоб позивач йшов геть. Слід зазначити, що батьку було на час відрядження позивача 79 років і власного телефону у нього не було і позивач дзвонив брату для отримання інформації про батька та його стан, але брат приховав від позивача інформацію про хворобу батька та про його смерть, з метою отримання спадщини від батька одноособово. На час повернення до свого помешкання позивач не звертався до поліції, оскільки був у шоці від смерті батька та Відповідач є його рідним братом і він намагався вирішити питання мирним шляхом, натомість Відповідач не бажає вирішувати питання мирним шляхом.

05 вересня 2018 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори мені було видано Свідоцтво на право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . 09 вересня 2018 року позивач прибув до спірної квартири з метою вселення, оскільки іншого житла не має, останні роки проживав на роботі та у друзів. Але Позивача Відповідач зі своєю дружиною до спірної квартири не допустили, цього ж дня ввечері позивач зустрівся з Відповідачем та його дружиною, які категорично і зухвало відмовили у вселенні у квартиру та пояснили, що будуть подавати позов в суд. На прохання позивача повернути документи (атестат, диплом, військовий квиток та ін.) та особисті речі, Відповідач сказав, що нічого у них немає. Тому позивач вимушений був звернутися до поліції та згідно висновку по матеріалах гр ОСОБА_1 від 03.10.2018 р. йому рекомендували звернутися до суду, оскільки між ним та Відповідачем виникли цивільно-правові відносини. В подальшому рекомендованим листом від 05.11.2018 р. позивач звертався до Відповідача щодо вселення чи вирішення питання про відчуження спірної квартири для придбання майна, але Відповідачем було відмовлено у вселенні у спірну квартиру. Таким чином позивач звертається до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав та інтересів.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених у змісті позовної заяви.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 02.04.2019 року провадження у зазначеній справі було відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №755/16414/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, Реєстраційна служба головного територіального управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування запису про реєстрацію свідоцтва та скасування запису про реєстрацію права власності.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 січня 2023 року поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2023 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, осягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними братами, та синами ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 .

24.03.2015 року Десятою київською нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 331-2015 щодо майна померлого ОСОБА_3 .

24.03.2015 року ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 .

Згідно Довідок ЖБК «Харчовик-5» від 20.01.2015 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 (знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю), ОСОБА_2 (з 03.09.1981 року), ОСОБА_5 (з 19.08.2008 року), ОСОБА_6 (з 06.05.2008 року) та ОСОБА_1 (з 03.09.1981 року).

Заявою від 25.08.2015 року ОСОБА_2 просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

25.08.2015 року державний нотаріус Десятої київської державної нотаріальної контори Гладкова О.П. видала ОСОБА_2 Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстровий № 4-887.

05.09.2018 року ОСОБА_1 подав заяву до Десятої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстровий № 6-617.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 грудня

2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов"язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов"язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Згідно статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 48 Закону України "Про власність", ст. 150 ЖК України позивач має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю (квартирою) на свій розсуд, а відповідач зобов`язаний не чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Як встановлено при розгляді справи, на даний час позивач не має можливості користуватися своєю власністю, оскільки відповідач змінив замки на вхідних дверях, заперечує проти його проживання у квартирі, на вимогу про усунення порушень його прав не реагує.

Даний факт порушення права позивача на користування своєю власністю знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та був доведений належними письмовими доказами, а саме висновком Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 03.10.2018 року, щодо перешкод у користуванні власністю, а також вимогою позивача до відповідача про усунення перешкод в користуванні майном та продажу спірної частини квартири.

Зважаючи на те, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, позивач як власник частини має перешкоди у користуванні спільною частковою власністю, його порушене право підлягає захисту у судовому порядку.

Таким чином, позивач на даний час являються власником своєї частки спірної квартири, та має право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством.

В свою чергу, постановою Верховного суду від 29 липня 2022 року залишено без змін рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року у справі № 755/16414/18 про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, Реєстраційна служба головного управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Судом безспірно встановлено, що позивач не має ключа від квартири АДРЕСА_1 , відповідач заперечує проти користування позивачем вказаним житлом, доступу до нього не надає, чим чинить позивачу перешкоди у здійсненні ним права власності щодо користування належною йому часткою квартири.

У спростування зазначеного будь яких належних доказів з боку сторони відповідача суду не надано.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи позивачем було складено заяву про намір продажу своєї частини квартири АДРЕСА_1 , яка посвідчена Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвим Н.В., за реєстровим номером 194.

В подальшому відповідачем було скеровано відповідь відповідача ОСОБА_2 на заяву позивача про намір продажу частини спірної квартири, яка посвідчена Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кеда О.В.. зареєстрована в реєстрі за № 279, зі змісту якої вбачається, що відповідач має намір придбати належну позивачу частку квартири АДРЕСА_1 за ціною 550 000,00 грн.

Судом не одноразово відкладались судові засідання за заявою відповідача, оскільки останній просив суд надати додатковий час для мирного врегулювання спору та вирішення питання, щодо придбання частини спірної квартири.

В свою чергу сторони так і не дійшли спільної згоди, щодо предмету спору та відповідач не врегулював питання купівлі частини квартири АДРЕСА_1 .

Разом з тим, відповідно до витягу з розпорядження Дніпровської районної у м. києві державної адміністрації № 166 від 14.03.2023 року «Про надання дозволу на вчинення правочинів щодо майна, право власності або право користування яким мають діти», надано дозвіл ОСОБА_1 на продаж частки квартири АДРЕСА_1 , де зареєстровані неповнолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на імя батька 2дитини ОСОБА_2 .

Судом також встановлено, що між співвласниками не визначено порядок користування житловим приміщенням.

Спосіб судового захисту порушеного права обраний позивачами як вселення до спірної квартири не суперечить законодавству і може бути застосований судом.

Тому позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення з передачею ключів підлягають задоволенню.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За правилами ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 704, 80 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом.

Керуючись ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 356, 358, 391 ЦК України, ст. 150, 155 ЖК України, п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" та керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 139, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , шляхом вселення у зазначену квартиру.

Зобов`язати ОСОБА_2 передати ключі ОСОБА_1 від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 08 серпня 2023 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач:

ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач:

ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 );

Суддя: