Ухвала

Іменем України

22 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 533/270/22

провадження № 61-12236ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2022 року у складі судді: Оксенюк М. М., та постанову Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2023 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Одринської Т. В., Пікуля В. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Козельщинської громади в особі Козельщинської селищної ради та Кременчуцької районної державної адміністрації, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, про визнання права на земельну частку (пай),

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Козельщинської громади в особі Козельщинської селищної ради та Кременчуцької районної державної адміністрації про визнання права на земельну ділянку (пай).

Позовна заява мотивована тим, що позивач був учасником спілки селян «Перемога» Козельщинського району, що розташовувалася на території Хорішківської сільської ради. У колективну власність спілці селян «Перемога» було надано землі, які підлягали розпаюванню. Під час роботи позивача у зазначеній спілці йому не було виділено земельну ділянку, сертифікат також не видавався. Державний акт на право колективної власності на землю серії ПЛ № 000961 від 28 грудня 1995 року видавався спілці селян «Перемога» під час його членства у спілці селян.

На заяви позивача до Козельщинської селищної ради про отримання земельної ділянки у власність та на заяву до Кременчуцької районної державної адміністрації про видачу сертифікату про право на земельну частку (пай) відповіді не отримано.

Зазначав, що невнесення особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність, до списку, що додається до Державного акту, не може позбавити таку особу її права на земельну частку пай. Маючи запис у трудовій книжці, що підтверджує факт перебування у трудових відносинах зі спілкою селян, на його думку, він мав право на отримання земельної частки (паю). Оскільки на час видачі та реєстрації Державного акту позивач був членом господарства, то вважав, що набув право на земельну частку (пай) у колективній власності на землю. Однак за отриманням сертифіката не звертався. Так як вважає, що законодавством не встановлено строку, протягом якого потрібно отримати сертифікат на земельну частку (пай), для оформлення права на належну земельну частку (пай) звернувся у 2022 році із заявою про надання земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та із заявою про видачу сертифікату. Наразі позивач позбавлений можливості реалізувати своє законне право через недотримання усіх формальних процедур, а винна поведінка з його боку, яка б давала підстави для позбавлення його законного майнового права, відсутня.

Позивач просив:

включити його до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) спілки селян «Перемога» на території Хорішківської сільської ради Козельщинського району (нині Кременчуцького району) Полтавської області;

визнати за ним право на земельну частку (пай) у розмірі 3,39 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), із земель запасу, яка розташована на території колишньої Хорішківської сільської ради, що входить до складу Козельщинської територіальної громади;

судові витрати покласти солідарно на відповідачів.

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2022 року, залишених без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2023 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

на час отримання 28 грудня 1995 року СС «Перемога» Державного акта на право колективної власності на землю серія ПЛ № 000961, зареєстрованого за № 12, та складання списків на отримання земельної частки (пай) ОСОБА_1 був членом спілки селян «Перемога», тому на дату його звільнення з підприємства (01 червня 2000 року) у зв`язку з реорганізацією йому було відомо (або могло бути) про порушення його права, зокрема щодо невключення до списку осіб, який додано до вказаного державного акта;

членами спілки селян «Перемога» були також батьки позивача, які в 1996 році отримали земельні частки (паї). Також, в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що неодноразово звертався із заявами до керівництва господарство про бажання отримати земельну ділянку (частку) пай, однак результатами розгляду заяв не цікавився та жодних інших дій на захист порушених прав не вчиняв;

з позовом про визнання права власності на земельну частку (пай) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду у травні 2022 року;

право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1995 році, а тому строк давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, що позивач та представник позивача не навели обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом протягом більш як 20 років. Судова практика у подібних правовідносинах є сталою, що підтверджується постановами Верховного Суду від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19, від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18, від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20, від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21, від 30 червня 2022 року у справі № 143/849/20.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

на час отримання 28 грудня 1995 року СС «Перемога» Державного акта на право колективної власності на землю серія ПЛ № 000961, зареєстрованого за № 12, та складання списків на отримання земельної частки (пай) ОСОБА_1 був членом спілки селян «Перемога», тому на дату його звільнення з підприємства - 01 червня 2000 року у зв`язку з реорганізацією йому було відомо про порушення його права, зокрема щодо невключення до списку осіб, який додано до вказаного державного акта;

як вказано у Прикінцевих та перехідних положеннях ЦК України (в редакції 2003 року), правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, повинні регулюватися законодавством, яке діяло на час їх виникнення, а пунктом 6 передбачено застосування його правил про позовну давність до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом;

згідно заяви від 02 березня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Козельщинської селищної ради з проханням надати земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та заявою про видачу сертифіката лише 03 травня 2022 року ( а.с.15);

суд першої інстанції надав правильну правову оцінку та прийшов до вірного висновку про те, що на час отримання 28 грудня 1995 року СС «Перемога» Державного акта на право колективної власності на землю серія ПЛ № 000961, зареєстрованого за № 12, та складання списків на отримання земельної частки (пай) ОСОБА_1 був членом спілки селян « Перемога ». Станом на дату звільнення - 01 червня 2000 року у зв`язку з реорганізацією йому було відомо про порушення його права. Між тим, за його захистом у встановлений законом трирічний строк він не звернувся. Отже, пропустив позовну давність, що є підставою для застосування правил про позовну давність ЦК в редакції 1963 року;

оскільки право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1995 році, тому трирічний строк, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

доводи ОСОБА_1 про те, що позова давність пропущена з поважних причин, належними і допустимими доказами не підтверджені. Суд першої інстанції, об`єктивно оцінивши доводи позивача, правильно визначився із застосуванням положень статей 71, 75, 80 ЦК Української РСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Судова практика у подібних правовідносинах є сталою, що підтверджується постановами Верховного Суду від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19, від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18, від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20, від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21. Отже, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що наведені позивачем обставини щодо пропуску позовної давності не можуть бути визнані поважними, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності.

11 серпня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2023 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

У клопотанні, яке додано до касаційної скарги, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що повного тексту судового рішення ні позивач, ні його представник не отримували, про наявність повного тексту оскарженої постанови в ЄДРСР 17 липня 2023 року ОСОБА_1 повідомив його представник.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу. (частина перша та друга статті 390 ЦПК України)

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 29 вересня 2021 року у справі № 181/257/19; від 03 листопада 2021 року у справі № 540/1100/18.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

судом апеляційної інстанції констатовано наявність у позивача майнового права на земельну частку (пай), однак суд помилково відмовив у задоволенні позовних вимог внаслідок застосування позовної давності;

оскільки право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай), це право є непорушним, строк на його реалізацію законодавством не встановлено, а відтак воно підлягає захисту без обмеження строком позовної давності. Ця позиція підтверджена у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 181/257/19 та від 03 листопада 2021 року у справі № 540/1100/18;

у позивача не було явних підстав для припущення про порушення його прав, оскільки він працював на підприємстві, яке діяло в межах чинного законодавства, а отже презюмувалось, що відповідне підприємство вчиняє усі дії в межах закону та не порушує справ позивача. Оскільки посадовими особами підприємства щодо позивача вчинялись юридично значущі дії, спрямовані на створення умов для реалізації майнових прав, у мене не було підстав для підозри у порушенні своїх прав. Позивач зазначає, що у нього відсутні обов`язки систематично перевіряти стан документообігу підприємства при обізнаності у прийняття документів, які створювали сприятливі умови для реалізації майнових прав;

майнове право позивача є непорушним, воно не може бути скасоване чи обмежене;

оскільки фундаментальним правовим питанням, що мало бути розглянуто судами, є саме забезпечення можливості реалізувати право на продовження державної реєстрації права власності на землю, яка належить позивачу внаслідок набуття права на земельну ділянку (пай), а відтак і не може бути застосовано позовну давність до правової проблеми, піднятій у позовній заяві;

в оскаржених судових рішеннях суди не змогли ідентифікувати дату початку відліку строку позовної давності, що свідчить про порушення вимоги обґрунтованості судового рішення та дає підстави для його скасування;

за загальним правилом, яке неодноразово застосовувалось Верховним Судом, особа набуває право на земельну частку (пай) за наявності таких умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. При цьому також існує пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року, відносно якого невнесення до зазначеного списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Таким чином, безальтернативними є тільки дві умови - перебування особи в членах КСП на час розпаювання та одержання КСП державного акта і обидві ці умови дотримані в цій ситуації. Отже, при дотриманні цих умов особа набуває право на земельну частку (пай), тобто набуває майнове право;

непорушним слід розуміти таке право, якого особу не може бути позбавлено, обмежено, у тому числі, внаслідок застосування інституту позовної давності. У Законі України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) законодавець особу, яка набула права на земельну частку (пай) визначив як «власник», тобто як особу, наділену власністю, що свідчить про те, що право на земельну частку (пай) прирівнюється до набуття власності, і саме це набуте майнове право реалізується шляхом отримання безпосередньо земельної ділянки;

логічним та таким, що слідує з норм чинного законодавства й фундаментальних прав особи, є висновок, що до 01 січня 2025 року особа, яка набула права на земельну частку (пай), може вільно реалізувати таке право, у тому числі, захистити у судовому порядку, якщо таке право порушене. І захистити таке право особа може без обмеження строком позовної давності, оскільки набуте майнове право як складова частина майна є непорушним, і єдиним строком, яким обмежується можливість реалізувати таке право є 01 січня 2025 року;

ОСОБА_1 зазначає, що на разі існують обґрунтовані підстави для відходження від раніше зроблених висновків Верховного Суду та формування нового висновку, відповідно до якого майнове право на земельну частку (пай) підлягає захисту в судовому порядку без обмеження строком позовної давності.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що позивач 10 травня 1991 року прийнятий в члени спілки селян «Перемога» Козельщинського району Полтавської області різноробочим на постійне місце роботи, а 04 червня 2002 року був звільнений з роботи із спілки селян «Перемога» в зв`язку з реорганізацією господарства, що підтверджується записами в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , архівною довідкою Комунальної установи Об`єднаний трудовий архів Козельщинської селищної ради від 06 липня 2022 року № 01 07/121.

Згідно інформації відділу № 5 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №57 від 13 квітня 2022 року спілці селян «Перемога» (місцезнаходження с. Хорішки Хорішківської сільської ради Козельщинського району Полтавської області) був виданий державний акт на право колективної власності на землю серії ПЛ № 000961, зареєстрований 28 рудня 1995 року за №12 відповідно до рішення Хорішківської сільської ради від 06 червня 1995 року № 4, на площу земель, які передались у колективну власність 4 079,8 га. Середній розмір земельної частки (паю) колишньої спілки селян «Перемога» складає 3,39 умовно кадастрових гектари. В списках громадян членів спілки селян «Перемога», що є додатком до вказаного державного акта на право колективної власності на землю, ОСОБА_1 не значиться.

Відповідно до книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Козельщинською райдержадміністрацією, сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім`я позивача не реєструвався та не видавався.

Згідно доданої копії державного акта на право колективної власності на землю серії ПЛ № 000961, зареєстрованого 28 грудня 1995 року за № 12, та списку громадян - членів спілки селян «Перемога» ОСОБА_1 до списку не внесено.

Факт постійної, а не сезонної роботи позивача в спілці селян «Перемога», на момент складання списків осіб членів спілки селян та отримання господарством вказаного державного акта на право колективної власності на землю, підтверджується копією трудової книжки, записи в якій здійснювалися за підписом голови спілки селян, як виняток, виключно для членів господарства, та архівною довідкою виданою комунальною установою Об`єднаний трудовий архів Козельщинської селищної ради від 06 липня 2022 року № 01 07/121, згідно якої у книзі обліку нарахування заробітної плати колгоспникам колгоспу «Перемога» та СС «Перемога» с. Хорішки Хорішківської сільської ради Козельщинського району Полтавської області значиться за 1991-1999 роки ОСОБА_1 , кількість відпрацьованих людино-днів за 1995 рік, а тому позивач працював в якості члена спілки селян « Перемога », а відтак, мав право на земельну частку (пай).

В архівному відділі Козельщинської адміністрації у документах колгоспу «Перемога» та спілки селян «Перемога», які надійшли до нього, відсутні відомості щодо прийняття чи виключення з членів колгоспу ОСОБА_1 . Документи ПСП «Житниця» до архівного відділу не передавалися (відповідь на запит архівного відділу Кременчуцької районної військової адміністрації від 07 вересня 2022 №158/01 - 16).

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі від 05 грудня 2022 року у справі № 278/1593/20 (провадження № 61-6013св22) вказано, що:

«відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Згідно з пунктом 2 цього Указу право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: 1) перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства; 2) отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; 3) включення особи до списку, доданого до цього акта.

Таким чином, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду: від 02 березня 2020 року у справі № 573/813/19-ц (провадження № 61-1543св20), від 13 травня 2020 року у справі № 627/66/17 (провадження № 61-42431св18), від 20 травня 2020 року у справі № 384/642/17 (провадження № 61-37931св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 530/311/19 (провадження № 61-18113св19), від 22 жовтня 2020 року у справі № 149/2978/18 (провадження № 61-4932св19), від 16 грудня 2020 року у справі № 637/672/19-ц (провадження № 61-553св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 609/1117/18 (провадження № 61-5685св19), від 16 червня 2021 року у справі № 137/1642/19 (провадження № 61-13243св20).».

Відповідно до пункту 6 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 76 ЦК УРСР, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК УРСР, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі від 04 серпня 2021 року у справі № 617/537/19 (провадження № 61-14184св20) вказано, що:

«позивач на час передачі державного акта була членом КСП. Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 була виключена з членів КСП «Нива» на час отримання ним земельної ділянки. Виходячи із зазначеного, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що оскільки на час видачі (16 квітня 1996 року) КСП «Нива» державного акта на право колективної власності на землю для ведення сільськогосподарського виробництва ОСОБА_1 не була виключена в установленому законом порядку із членів КСП, то відповідно мала право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак не була включена до такого списку з невідомих причин.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом, з огляду на таке. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР. Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У пункті 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України вказано, що правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. У статтях 71, 75 ЦК УРСР зазначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1996 році, то трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору. Колегія суддів погоджується з висновками судів про обґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у їх задоволенні з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом. Як правильно встановили суди попередніх інстанцій, право на позов у ОСОБА_1 виникло з 16 квітня 1996 року, тобто після видачі КСП «Нива» державного акта на землю.

Тому, звернувшись до суду у квітні 2019 року, позивач пропустила встановлений законодавством строк звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач про порушення своїх прав дізналася, або повинна була дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників. Тому позивач як член КСП повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Нива» (1996 рік) акта на право колективної власності на землю. Однак, позивач у передбачений законом строк не звернулася до суду з вказаними вимогами, що стало підставою для відмови у його задоволенні. Звертаючись до суду із позовом, позивач не навела обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом.

Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду: від 19 грудня 2019 року в справі № 629/4423/17, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, від 21 жовтня 2020 року в справі № 401/971/19, 03 лютого 2021 року в справі № 403/402/19, від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20, від 27 липня 2021 року в справі № 686/6892/20».

У постанові Верховного Суду у складі у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі від 25 вересня 2019 року у справі № 551/118/17 (провадження № 61-28366св18) зроблено висновок, що:

«порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Відповідно до положень статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Згідно зі статтею 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених судових рішень) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судами зазначено, що в ході розгляду справи представник позивача повідомила, що її довіритель ще наприкінці 90 років минулого століття підходив до керівництва господарства з питання відмови у видачі йому сертифікату на земельну частку (пай), яке мотивувало відмову у видачі сертифікату не виконанням ним мінімуму трудової участі. Також судами встановлено, що позивач із свого постійного місця проживання нікуди не виїжджав, постійно підробляв на підприємстві без прийняття його в члени сільськогосподарського підприємства, тому достовірно знав про хід розпаювання земель у відповідача. Між тим, впродовж 20 років не використав своє право на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, не оскаржував рішення комісії з розпаювання в частині не внесення його до списку (уточнених списків) осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю). За встановлених обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що:

спілці селян «Перемога» був виданий державний акт на право колективної власності на землю серії ПЛ № 000961, зареєстрований 28 рудня 1995 року за №12 відповідно до рішення Хорішківської сільської ради від 06 червня 1995 року № 4, на площу земель, які передались у колективну власність 4 079,8 га. В списках громадян членів спілки селян «Перемога», що є додатком до вказаного державного акта на право колективної власності на землю, ОСОБА_1 не значиться. Сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім`я позивача не реєструвався та не видавався

на час отримання 28 грудня 1995 року СС «Перемога» Державного акта на право колективної власності на землю серія ПЛ № 000961, зареєстрованого за № 12, та складання списків на отримання земельної частки (пай) ОСОБА_1 був членом спілки селян «Перемога», тому на дату його звільнення з підприємства (01 червня 2000 року) у зв`язку з реорганізацією йому було відомо (або могло бути) про порушення його права, зокрема щодо невключення до списку осіб, який додано до вказаного державного акта;

членами спілки селян «Перемога» були також батьки позивача, які в 1996 році отримали земельні частки (паї). Також, в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що неодноразово звертався із заявами до керівництва господарство про бажання отримати земельну ділянку (частку) пай, однак результатами розгляду заяв не цікавився та жодних інших дій на захист порушених прав не вчиняв.

За таких обставин, встановивши, що право позивача порушено у 1995 році, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся в травні 2022 року, тобто зі спливом понад 20 років, і поважних причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом протягом більш як 20 років позивач та представник позивача не навели, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 181/257/19 та від 03 листопада 2021 року у справі № 540/1100/18 необґрунтовані, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин (позивачі на момент отримання сільськогосподарським підприємством державного акта були включені до списку осіб, що додається до державного акта на право колективної власності на землю).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 04 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Козельщинської громади в особі Козельщинської селищної ради та Кременчуцької районної державної адміністрації, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, про визнання права на земельну частку (пай).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков