Справа № 303/664/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Мацунич М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 травня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Монич В.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням

встановив:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно реєстраційних та правовстановлюючих документів, відповідач ОСОБА_1 є одноосібним власником будинку АДРЕСА_1 . У даному будинку зареєстровані окрім власника члени його сім`ї, а саме: дружина ОСОБА_3 , донька ОСОБА_4 , онук ОСОБА_5 та син ОСОБА_2 .

Зазначений будинок є двоповерховим будинком з мансардним другим поверхом, збудований у період з середини 90-их років по 2001 рік. Зареєстрований як нерухомість у 2001 році. Забудовником і єдиним власником зазначений ОСОБА_1 . Натомість фактично будинок будувався за участю всіх членів сім`ї, у тому числі матері позивача ОСОБА_3 , позивача ОСОБА_2 , якому на час видачі свідоцтва про право власності на будинок у 2001 році було 32 роки і він мав доходи від заробітків, які вкладав у будівництво за згодою з батьками.

У подальшому, за згодою з членами сім`ї та батька ОСОБА_1 , він своїми коштами облаштував другий (мансардний) поверх, який складається з коридору, кухні, ванни, спальні, вітальні. З метою недопущення суперечок щодо несплати комунальних послуг, зареєстрував окреме газопостачання другого поверху (що підтверджується довідкою №658 де адреса позивача зазначена як окрема квартира, та планом будівлі технічних умов газопостачання). Крім цього мав намір зареєструвати окремий облік електропостачання, але батько (відповідач) дозволу на це не дав. У зазначеному мансардному поверху будинку позивач з сім`єю (разом з двома малолітніми доньками та цивільною дружиною) проживав протягом 9 років до листопада 2018 року. А 08.10.2018 року відповідач відімкнув електропостачання другого (мансардного) поверху, де жив позивач з сім`єю. Проживання сім`ї без електропостачання, було практично неможливим.

Позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів з метою припинення перешкод у користуванні житлом, викликав правоохоронців безпосередньо додому, але спір так і не був вирішений. В решті решт 30.10.2018 року відповідач замінив замки на вхідних дверях та воротах, та взагалі перестав впускати ОСОБА_2 з дітьми в приміщення. Після насильного фактичного виселення в ніч на 31.10.18 року відповідач з дітьми та цивільною дружиною вимушені були залишити приміщення до владнання спору, провели цю ніч у готелі (підтверджується копією квитанції).

З того часу ні позивач, ні діти в спірному приміщенні не проживають і повернутися та фактично відновити свої житлові права не можуть з огляду на перешкоди у користуванні житлом, які створив відповідач ОСОБА_1 , який не допускає позивача у приміщення, не надає ключі від вхідних воріт, та вхідних дверей, а також відключенням електроенергії.

У подальшому, в листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про виселення. При цьому власного житла, або іншого постійного місця проживання позивач не має, і вимушений проживати тимчасово у знайомих та родичів, у тому числі родичів цивільної дружини ( ОСОБА_6 ), яка у свою чергу також власного житла, або іншого постійного місця проживання, придатного для житла не має.

Позасудові спроби врегулювати спір результатів не дали. Усунути перешкоди у користуванні житлом відповідач категорично відмовляється. Відповідач не пускає позивача до будинку, та єдиною можливістю відновлення порушеного права на користування житлом є примусове вселення та зобов`язання вчинити дії на відновлення попереднього становища.

З врахуванням вищенаведеного ОСОБА_2 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні житлом, а саме, будинком АДРЕСА_1 , та вселити його у зазначений будинок, зобов`язати відповідача ОСОБА_1 відновити (увімкнути) електропостачання приміщень другого(мансардного) поверху указаного будинку, передати позивачу дублікати ключів від двох вхідних дверей та воріт указаного будинку, не чинити перешкоди у користуванні у майбутньому, у тому числі не відключати електропостачання приміщень другого (мансардного) поверху указаного будинку не змінювати замки вхідних дверей і воріт без надання позивачу дублікатів ключів.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 травня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_2 житлом, а саме, будинком АДРЕСА_1 , вселено його у зазначений будинок, зобов`язано відповідача ОСОБА_1 відновити (увімкнути) електропостачання приміщень другого(мансардного) поверху указаного будинку, передати позивачу дублікати ключів від обох вхідних дверей, та воріт указаного будинку, не чинити перешкоди у користуванні у майбутньому, у тому числі не відключати електропостачання приміщень другого(мансардного) поверху указаного будинку не змінювати замки вхідних дверей і воріт без надання позивачу дублікатів ключів.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що ним в судовому засіданні наголошувалось, що саме він являється власником спірного будинку. Право власності на майно захищене і ніхто не може чинити перешкоди власнику в його користуванні та розпорядженні. Вважає, що задовольнивши позов позивача, судом порушено його право власності на майно.

Вказує, що його син є дорослою людиною і свої майнові та житлові питання він повинен вирішувати самостійно. Він дозволив сину тимчасово поселитися в будинку, не розраховуючи на те, що між нами виникнуть даного роду відносини. Усвідомлює, що спільне проживання принесе ще більшої шкоди для їхніх відносин і для його здоров`я, адже кожне наше спілкування закінчується для мене викликом швидкої допомоги через захворювання серця. Наголошує на неможливість спільного проживання з сином, а також те, що разом з ним також проживають дружина та донька з чоловіком та їх діти, які також не знаходять спільної мови з позивачем. Між ними постійно виникають сварки.

Також зазначає, що позивач не оплачував комунальні послуги за газ та світло, в результаті чого виникла заборгованість і саме ця обставина була причиною виникнення між ними сварок, через що спільне проживання стало нестерпним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на домоволодіння від 27 вересня 2001 року, відповідачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1 (а.с.10 т.2).

Відповідно до копії довідки виданої центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 10 листопада 2018 року за №8592, позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.14 т.1).

Дане також стверджується копією домової книги (а.с.11-13 т.1). Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердив, що він добровільно зареєстрував позивача у своєму будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до робочого проекту об`єкту в АДРЕСА_2 , в 2010 році позивачем на своє ім`я було зареєстровано окреме газопостачання до другого поверху, де він проживав (а.с.18-22 т.3).

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 30.08.2019 року по ВП №57621855, виконавче провадження з примусового виконання судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Закарпатгаз» заборгованості на суму 15 380 грн. 30 коп. та судового збору 176 грн. 20 коп. закінчено, у зв`язку з погашенням боржником заборгованості (а.с.31 т.2).

Згідно довідок виданих 06.11.2018 року ДОП СП Мукачівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області лейтенантом поліції Лендєл Р.І. встановлено, що позивач ОСОБА_2 звертався до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення відносно відповідача ОСОБА_1 в якій зазначає, що він проживає на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 , а його батько ОСОБА_1 проживає на першому поверсі, який перешкоджає йому у вільному проживанні, а саме, відключив електроенергію на другому поверсі де він проживає з своєю сім`єю та зачиняє вхідні двері на будинку, ключі від яких ОСОБА_2 не має, через що не може зайти до будинку, тому з даного приводу звернувся до поліції (а.с.23, 27, 33). Також, в даних довідках зазначено про відсутність ознак кримінального правопорушення.

08 травня 2019 року Мукачівським міськрайонним судом було винесено рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом виселення та зняття з реєстрації яким вирішено - у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.98-99 т.1).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08 травня 2019 року було змінено в частині правового обґрунтування, резолютивну частину рішення залишено без змін (а.с.37-41 т.2).

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком встановлено, що позовні вимоги позивача було задоволено та визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року, заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08 травня 2019 року було скасовано та постановлено у справі постанову про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову (а.с.33-36).

ОСОБА_2 в позовній заяві посилається на те, що він проживав у спірному будинку до жовтня 2018 року, однак вимушений був залишити місце свого проживання з тих підстав, що відповідач чинить йому та членам його сім`ї перешкоди. Окрім того зазначає, що іншого житла він не має, а вимушений поневірятись по різного роду житлових будівель.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним;б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України зазначила, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачене право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Права члена сім`ї власника житла на користування житлом визначені у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Наявними у справі належними і допустимими доказами підтверджено, що ОСОБА_2 на законних підставах, та за згодою власника ОСОБА_1 був зареєстрованим і фактично проживав у будинком АДРЕСА_1 до жовтня 2018 року. Отже, позивач може бути позбавлений права користуватися цим житлом лише з підстав, передбачених законом.

Позивач зазначає в позові та підтвердив вказане в суді апеляційної інстанції, що він був змушений залишити місце проживання саме з тих підстав, що відповідач чинить йому та членам його сім`ї перешкоди у користуванні спірним будинком. Вказане також підтверджується судовими рішення в інших цивільних справах, де відповідач звертався з вимогою про виселення позивача та про визнання позивача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Тобто, дії відповідача свідчать про неправомірне позбавлення позивача права користування спірною частиною будинку (мансардним поверхом).

Крім того, апеляційним судом встановлено та не спростовано відповідачем, що ОСОБА_2 не має у власності іншого житлового приміщення.

Враховуючи вищенаведені обставини та норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правових підстав користування житловим будинком ОСОБА_2 , який належить ОСОБА_1 , і оскільки такий не забезпечений іншим житловим приміщенням, то останньому слід усунути перешкоди у користуванні будинком.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстави вважати, що оскаржуване рішення ухвало з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає, а тому, апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення суду слід залишити без змін як законне.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 травня 2022 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 05 червня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: