Провадження № 22-ц/824/4447/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Шевчук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю, та за зустрічним позовом заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що сторони з 05.09.2007 року перебувають у шлюбі, у якому у них народилось двоє дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

З серпня 2017 сторони не підтримують шлюбних відносин, не пов`язані спільним побутом, мають окремий бюджет, стосунки між ними стали напружені, а подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача.

Також позивач вважала, що місце проживання доньок необхідно визначити з нею, оскільки саме батько створює умови для конфліктів та формує враження у дітей, що саме матір є причиною всіх негараздів в сім`ї.

Вказувала, що батько потурає дітям у всіх витівках і пустощах, не застосовує обмеження чи заборону неприйнятної соціальної поведінки дітей, унеможливлює належне виховання з боку матері, влаштовуючи сварки кожного разу, коли мати намагається пояснити їм неприйнятність їхніх дій та вчинків та сформувати адекватну модель соціальної поведінки.

Також зазначала, що батько не бере участі у фінансовому забезпеченні дітей та чинить перешкоди у намаганні матері розвивати свій бізнес. ОСОБА_1 протягом місяця не цікавився тим, що молодша донька пішла до дитячого садочку, також заперечував проти того, щоб дитина відвідувала групу продовженого дня, при цьому переклав обов`язки щодо годування та виконання домашніх завдань на матір дитини, яка в свою чергу намагалась поєднати ці обов`язки із роботою, оскільки батько фактично від цього самоусунувся.

Щодо старшої доньки, то зазначала, що вона зовсім не спілкується із батьком, оскільки він застосовував щодо неї фізичну силу, кричав, штовхав та принижував.

Позивач вважала, що у ОСОБА_1 відсутні навики виховання дітей, стверджувала, що він чинить домашнє насильство, зовсім не виконує свої обов`язки по господарству та в побуті, в той час як вона має педагогічну освіту, працювала тренером, весь вільний час приділяє дітям, виховує їх, доглядає за ними, працює, забезпечує своїх доньок.

На підставі викладеного, позивач просила суд розірвати шлюб та визначити місце проживання дітей з нею.

Батько дітей - ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, який обґрунтовував тим, що він разом з ОСОБА_1 та доньками проживають у квартирі за адресою АДРЕСА_1 якої на праві особистої приватної власності належить йому.

З народження дітей саме він виконує усі обов`язки щодо догляду за дітьми, з народження він забезпечував їх харчування, одяг, необхідні речі, в той час як мати ніде не працювала декілька років після народження першої доньки і при цьому не приймала участі у житті сім`ї як після народження першої дитини, так і після народження другої. Так, батько дітей фактично здійснює всі функції обох батьків: одягає, гуляє, кормить, встає вночі до молодшої доньки, забезпечує доньку всім необхідним. Також, він має офіційне працевлаштування та в змозі матеріально забезпечити доньок. У дітей є тісний психологічний зв`язок із батьком, який сформувався в результаті того, що саме він проводить з дітьми багато часу. Мати часто залишає дітей на батька, відправляючись у відрядження, чим фактично визнає, що батько в змозі самостійно забезпечити повноцінний догляд за дітьми. Загалом, мати не приділяє достатньої уваги дітям та майне про них не турбується, а зайнята лише розвитком власного бізнесу, який має для неї першочергове значення. Крім того, відповідач вважає, що позивач за станом здоров`я не в змозі забезпечити повноцінний догляд за дітьми, оскільки вона сама постійно скаржиться на болі, тиск, алергію і таке інше, чим завжди виправдовує невиконання своїх батьківських обов`язків. Батько дуже любить своїх дітей, дбає про них, проводить з ними багато часу та не має наміру перешкоджати матері у необмеженому спілкуванні з доньками.

На підставі викладеного, просив суд визначити місце проживання дітей з ним, щодо задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу не заперечував.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено, шлюб, зареєстрований 05.09.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільского міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №517, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано та визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 . В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині визначення місця проживання дітей, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції безпідставно відхилив його клопотання про призначення по справі судово-психіатричної експертизи, упереджено поставився до наданих ним доказів, не мав брати до уваги надані позивачкою відеодокази, у зв`язку з їх неналежністю, не врахував, що провадження про адміністративне правопорушення щодо вчинення ним домашнього насильства закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, проігнорував його обґрунтовані пояснення щодо неналежності доказів про матеріальне становище позивачки.

Крім цього, вказує на необ`єктивну оцінку місцевим судом висновку органу опіки та піклування.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання дітей з матір`ю, суд першої інстанції виходив з того, що визначення місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю відповідатиме їхнім кращим інтересам.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у зареєстрованому шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народились діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.8, 9, 10, 66, 67).

Місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 (т.1 а.с.26, 35, 68, 68).

З Висновку наданого Дарницькою районною у місті Києві державної адміністрацією від 17.02.2022, судом встановлено, що питання визначення місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини, на якій були присутні батько, мати та дитина ОСОБА_3 . Дитина повідомила, що ображена на батька, оскільки батьки постійно сваряться, батько ображав матір, тому дівчинка надає перевагу проживати з матір`ю та молодшою сестрою. Служба вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 (т.3 а.с.78-79).

У частині третій статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року в справі № 201/13423/19 (провадження № 61-1881св22) вказано, що «вирішуючи спори у цій категорії справ, суд має враховувати низку чинників: ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Верховний Суд зауважує, що першочергове значення під час ухвалення рішення суд надає інтересам дитини, враховуючи її думку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 336/1205/19 (провадження № 61-2560св20) зроблено висновок, що «рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

Схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року в справі № 754/14768/15-ц (провадження № 61-12333св18).

Таким чином, колегія суддів вважає, що виходячи зі встановлених судом обставин, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей, з`ясувавши у сукупності обставини, на які сторони посилалися як на підстави своїх вимог і заперечень, оцінивши подані сторонами докази на предмет їх належності, допустимості та достовірності, з урахуванням думки старшої дитини та висновку органу опіки та піклування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позову і визначення місця проживання дітей з матір`ю.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції упереджено поставився до наданих ним доказів, оцінюються колегією суддів критично, позаяк місцевий суд належним чином оцінив всі надані сторонами докази та, на підставі їх оцінки, зробив обґрунтований висновок про необхідність визначення місця проживання дітей з матір`ю.

Доводи апелянта про те, що згідно протоколу психоконсультаційного дослідження від 27.09.2018 року вбачається, що ОСОБА_3 має сильну емоційну прив`язаність до батька, відхиляються колегією суддів, позаяк в даному випадку суд враховує, що спір, який виник ще у 2018 році, стосується вкрай чутливої сфери правовідносин та має вирішуватися станом на момент прийняття місцевим судом рішення, а допитана в суді першої інстанції ОСОБА_3 повідомила суд, що наразі разом із сестрою, мамою та бабусею проживають в Німеччині, виїхали після початку бойових дій, вона не спілкується з батьком, він не цікавиться її життям, він їй телефонує тільки для того, щоб поговорити з ОСОБА_4 перед судовими засіданнями.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не дослідив його відносини з молодшою донькою ОСОБА_4 , теж оцінюються колегією суддів критично, позаяк ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ще немає 10 років, а відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, а по досягненню дитиною 10 років - за спільною згодою батьків та самої дитини.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірної відмови місцевого суду у задоволенні клопотання про призначення судової психологічної експертизи з метою визначення психологічного впливу обох батьків на емоційний стан, відчуття та розвиток дітей, та їх прихильність до кожного з батьків, оскільки призначення судової експертизи є правом суду з метою встановлення даних, які входять до предмету доказування у справі, а тому у суду відсутні підстави для задоволення такого клопотання, позаяк матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження вказаних обставин.

Також і доводи апелянта щодо того, що суд першої інстанції не врахував, що провадження про адміністративне правопорушення щодо вчинення ним домашнього насильства закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, відхиляються судом, позаяк не спростовують висновок суду першої інстанції про необхідність визначення місця проживання дітей з матір`ю.

При цьому колегія суддів відхиляє і доводи апелянта про неналежність матеріального становища позивачки, позаяк апелянтом не надано будь-яких доказів, достатніх для висновку про нездатність позивачки забезпечити дітям достойні умови для проживання та виховання.

Колегією суддів не встановлено обставин, які б давали підстави дійти висновку, що визначення місця проживання дітей з батьком, що приведе до зміни місця їх проживання, буде мати більш позитивний вплив на дітей, ніж залишення їх проживати разом із матір`ю, у звичному для них середовищі.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що визначення місця проживання дітей з матір`ю не свідчить про неможливість участі батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: