Справа № 456/5342/21 Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/811/1010/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , її представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , його представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 березня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

в жовтні 2021 року ОСОБА_6 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, покликається на те, щоз 02.08.2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу ними було придбане наступне майно: транспортний засіб SCHMITZ SCF24G, 2004 року випуску; транспортний засіб VOLVO FH 12.420, 2004 року випуску; транспортний засіб BODEX KIS 33, 2004 року випуску; транспортний засіб DAF FX 95.430, 2006 року випуску; транспортний засіб GRAS GS 44, 2010 року випуску; транспортний засіб VOLKSWAGEN CADDY 1968, 2008 року випуску; транспортний засіб MERCEDES-BENZ SPRINTER 411CDI 2148, 2001 року випуску; транспортний засіб VOLVO FH12, 2000 року випуску. Також за час перебування в шлюбі сторонами було придбано вбудоване нежитлове приміщення № 1, загальною площею 35,3 кв.м по АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за позивачем, яка, будучи фізичною особою-підприємцем, використовує дане нежитлове приміщення для здійснення підприємницької діяльності. Вказує, що впродовж 10-12.06.2021 року відповідач відчужив вищевказані транспортні засоби за відсутності згоди позивача, як другого із подружжя, у зв`язку із чим на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірних транспортних засобів.

Зазначає, що згідно консультаційного листа, наданого на замовлення представника позивача в порядку ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» суб`єктом оціночної діяльності середньоринкова вартість транспортних засобів становить: КТЗ SCHMITZ SCF24G, 2004 року випуску - 188230,00 грн; КТЗ VOLVO FH 12.420, 2004 року випуску - 322680,00 грн; КТЗ BODEX KIS 33, 2004 року випуску - 336125,00 грн.; КТЗ DAF FX 95.430, 2006 року випуску - 169407,00 грн.; КТЗ GRAS GS 44, 2010 року випуску - 403350,00 грн.; КТЗ VOLKSWAGEN CADDY 1968, 2008 року випуску - 126383,00 грн.; КТЗ MERCEDES-BENZ SPRINTER 411CDI 2148, 2001 року випуску - 201168,00 грн.; КТЗ VOLVO FH12, 2000 року випуску - 134450,00 грн. Загальна вартість вищевказаних КТЗ становить 1 881 793,00 грн., 1/2 з яких 940 896,50 грн., та враховуючи те, що відповідач відчужив майно іншій особі за відсутності згоди позивача, як другого із подружжя, належить позивачу. Водночас, ринкова вартість вбудованого нежитлового приміщення № 1 загальною площею 35,3 кв.м. по АДРЕСА_1 становить 572 601,00 грн., тобто 1/2 частини становить 286 300, 50 грн. Вважає, що оскільки позивачка має право на половину спільного майна, враховуючи те, що нежитлове приміщення позивачка використовує для здійснення підприємницької діяльності та несе витрати на його утримання, бажає залишити у своїй власності, відтак просить стягнути грошову компенсацію за відчужене відповідачем рухоме майно в розмірі 654 596,00 грн., тобто з відрахуванням половини вартості нежитлового приміщення.

З наведених підстав просить:

у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, стягнути з відповідача грошову компенсацію 1/2 частки вартості транспортних засобів у загальній сумі 654 596 грн.;

визнати за ОСОБА_6 право особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення № 1, загальною площею 35,3 кв.м по АДРЕСА_1 .

В листопаді 2021 року ОСОБА_4 звернувся в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя.

В обгрунтування позовних вимог вказує, що з 02.08.2013 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_6 , який на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17.11.2021 року між сторонами було розірвано. Зазначає, що на час, коли сторони стали проживати однією сім`єю у будинковолодінні позивача за зустрічним позовом дружина не володіла жодним майном, як рухомим так і нерухомим, а також не працювала. Вказує, що будучи з 1996 року підприємцем, до шлюбу з ОСОБА_6 , він постійно займався підприємницькою діяльністю, володів великотонажними автомобілями та декларував усі свої доходи. Стверджує, що з метою фінансового забезпечення потреб своєї сім`ї він був змушений постійно вкладати як свої особисті грошові кошти, задекларовані ще до шлюбу, так і кошти, отримані в позику для розширення свого бізнесу, купівлі транспорту, нерухомості та здійснення переобладнання і ремонтів наявних приміщень та будівель. Зазначає, що на початку 2019 року дружина постійно заохочувала його до купівлі приміщення під магазин з метою розширення сімейного бізнесу та її залучення до підприємницької діяльності він придбав та переоформив на відповідача вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 35,3 кв.м по АДРЕСА_1 . Вважає, що дане нежитлове приміщення придбане подружжям за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, тому є всі підстави для визнання за ним права власності на 1/2 частини вказаного приміщення. Просить визнати за ним право власності на 1/2 частини вбудованого нежитлового приміщення № 1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 березня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частини вбудованого нежитлового приміщення №1 загальною площею 35,3 кв.м по АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_6 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що у зв`язку з погіршенням стосунків між сторонами, відповідач в період з 10 по 12 червня 2021 року, намагаючись уникнути в подальшому розподілу спільного майна, здійснив відчуження придбаних сторонами за час перебування у шлюбі транспортних засобів на користь своєї матері ОСОБА_7 за відсутності згоди позивачки, про що останній стало відомо 03.07.2021 року. Вказує, розписка про одержання ОСОБА_4 від ОСОБА_8 в борг 65 000 доларів США не дає підстав для висновку, що таку було укладено в інтересах сім`ї, оскільки доказів того, що позивачка знала про існування такого договору та надавала згоду на придбання майна за одержані за розпискою кошти, відповідачем не надано. Стверджує, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про те, що отримані кошти від продажу транспортних засобів були використані на повернення боргу за розпискою в розмірі 65 000 доларів США, оскільки відповідач відчужив вказані автомобілі своїй матері, що свідчить про те, що фактично вони залишились у його власності та він продовжує використовувати їх в своїй діяльності. Вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення керувався виключно припущеннями, фактично визнав позивачку солідарним боржником за розпискою за відсутності вимоги про визнання боргу, вийшов за межі позовних вимог та позбавив позивачку права на отримання грошової компенсації вартості 1/2 частини транспортних засобів, які були відчужені відповідачем проти її волі у власних інтересах. Наголошує, що єдиним варіантом вирішення спору щодо визнання за позивачкою права особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення № 1, загальною площею 35,3 кв.м по АДРЕСА_1 , щоб в подальшому не виникало необхідності повторного звернення до суду, позивачка вбачала у зменшенні розміру грошової компенсації за протиправно відчужені відповідачем транспортні засоби за рахунок на вартості 1/2 частки відповідача у нерухомому майні. Вважає, що визнання за нею права особистої приватної власності на вказане нежитлове приміщення є найбільш ефективним способом захисту права позивачки, оскільки саме вона використовує нежитлове приміщення для здійснення підприємницької діяльності, яка є її єдиним джерелом доходу. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_6 , її представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4 , його представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Вважаєтся, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно вищезазначених норм права, майно, набуте подружжям у шлюбі, є спільним майном подружжя, у якому частки чоловіка та дружини є рівними.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з роз`ясненнями у п. п. 22 - 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Така правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 04.11.2020 у справі №662/1069/17.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 серпня 2013 року сторони зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Дулібської сільської ради Стрийського району Львівської області, актовий запис № 14, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17.11.2021 року шлюб між сторонами було розірвано.

У даній справі судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося сторонами, що ними за час перебування у шлюбі було придбане таке майно.

Згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувались наступні транспортні засоби:

транспортний засіб SCHMITZ SCF24G, 2004 року випуску, н.з. НОМЕР_2 , - 10.06.2021 року даний транспортний засіб перереєстровано на нового власника в ТСЦ- 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області;

транспортний засіб VOLVO FH 12.420, 2004 року випуску, н.з. НОМЕР_3 , - 10.06.2021 року даний транспортний засіб перереєстровано на нового власника в ТСЦ- 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області;

транспортний засіб BODEX KIS 33, 2004 року випуску, н.з. НОМЕР_4 , 12.06.2021 року даний транспортний засіб перереєстровано на нового власника в ТСЦ- 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області;

транспортний засіб GRAS GS 44, 2010 року випуску, н.з. НОМЕР_5 , - 11.06.2021 року даний транспортний засіб перереєстровано на нового власника в ТСЦ- 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області;

транспортний засіб VOLKSWAGEN CADDY 1968, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_6 , - 11.06.2021 року даний транспортний засіб перереєстровано на нового власника в ТСЦ- 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області;

транспортний засіб MERCEDES-BENZ SPRINTER 411CDI 2148, 2001 року випуску, н.з. НОМЕР_7 , - 11.06.2021 року даний транспортний засіб перереєстровано на нового власника в ТСЦ- 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області;

транспортний засіб VOLVO FH12, 2000 року випуску, н.з. НОМЕР_8 , - 11.06.2021 року даний транспортний засіб перереєстровано на нового власника в ТСЦ- 4642 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області;

транспортний засіб DAF FX 95.430, 2006 року випуску, н.з. НОМЕР_9 , 24.03.2016 року зареєстровано на власника ОСОБА_4 .

З договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 28.02.2019 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. вбачається, що ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_6 купила вбудоване нежитлове приміщення №1, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №157903718 від 28.02.2019 року підтверджується, що за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.2019 року зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення №1, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Сторони не заперечували придбання вищезазначеного майна за час перебування у шлюбі і за їх спільні кошти, а відтак вищезазначене майно, а саме, і нежитлове приміщення №1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що зареєстроване на праві власності за ОСОБА_6 , є спільним майном подружжя, і транспортні засоби, що були зареєстровані за ОСОБА_4 , а в подальшому були ним відчужені, до їх відчуження, були спільним майном подружжя.

У статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Судом першої інстанції вірно встановлено обсяг спільно нажитого сторонами за час спільного подружнього проживання майна, яким є, нежитлове приміщення №1, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та транспортні засоби: транспортний засіб SCHMITZ SCF24G, 2004 року випуску, н.з. НОМЕР_2 ; транспортний засіб VOLVO FH 12.420, 2004 року випуску, н.з. НОМЕР_3 , транспортний засіб BODEX KIS 33, 2004 року випуску, н.з. НОМЕР_4 , транспортний засіб GRAS GS 44, 2010 року випуску, н.з. НОМЕР_5 , транспортний засіб VOLKSWAGEN CADDY 1968, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_6 , транспортний засіб MERCEDES-BENZ SPRINTER 411CDI 2148, 2001 року випуску, н.з. НОМЕР_7 , транспортний засіб VOLVO FH12, 2000 року випуску, н.з. НОМЕР_8 , транспортний засіб DAF FX 95.430, 2006 року випуску, н.з. НОМЕР_9 , які були зареєстровані за ОСОБА_4 , а відтак зазначене майно є спільним сумісним майном подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, що вищезгадані транспортні засоби, крім транспортного засобу DAF FX 95.430, 2006 року випуску, н.з. НОМЕР_9 , який внаслідок ДТП був знищений, а залишки здані на металобрухт, протягом 10-12 червня 2021 року були відчужені ОСОБА_4 його матері та зареєстровані за нею.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_6 про стягнення з відповідача на її користь вартості відчужених ОСОБА_4 транспортних засобів, які були ним відчужені 10-12 червня 2021 року, незадовго до подання ОСОБА_6 , заяви про розірвання шлюбу, суд першої інстанції покликався на ту обставину, що ОСОБА_4 за рахунок коштів, отриманих від продажу згаданих транспортних засобів, повернув ОСОБА_8 всю суму позичених коштів, які, як вважав суд першої інстанції позичалися ОСОБА_4 в інтересах сім`ї для придбання транспортних засобів для здійснення підприємницької діяльності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 , суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні суду зазначив, що оскільки відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 , перебуваючи в шлюбі з позивачем за первісним позовом ОСОБА_6 , з метою забезпечення потреб їхньої сім`ї та для розширення сімейного бізнесу, а саме купівлі спірних транспортних засобів, отримав в позику 10.09.2013 року від ОСОБА_8 65000 доларів США, то у подружжя, крім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх майно, внаслідок договору позики, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки ці обставини, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені ОСОБА_4 належними та допустимими доказами.

З договору позики від 10.09.2013 вбачається, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав в борг від ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 65000 (шістдесят п`ять тисяч ) доларів США, які зобов`язався повернути до 11.09.2016 року. За погодженням сторін у розписці строк повернення грошових коштів може бути продовжений на встановлений ними термін. 11.09.2016 року строк повернення грошових коштів у розмірі 65000 доларів США за домовленістю сторін продовжено до 31.12.2020 року. Кошти у розмірі 65000 доларів США ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_4 за даною розпискою у повному обсязі 13.06.2021 року.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, ОСОБА_6 , покликається на те, що про розписку про отримання ОСОБА_4 коштів у позику від ОСОБА_8 вона дізналася та ознайомилася з її змістом тільки в день отримання відзиву на позовну заяву, письмової згоди на отримання ОСОБА_4 грошей в позику, який виходить за межі побутового правочину, не надавала.

На думку колегії суддів Томіловим О.В. не доведено належними та допустимими доказами, що отримані ним за розпискою кошти використані в інтересах сім`ї, саме на придбання транспортних засобів чи для здійснення підприємницької діяльності.

В розписці від 10.09.2013 року не зазначено цільове призначення позики, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що грошові кошти, одержані в позику за розпискою, були використані ОСОБА_4 в інтересах сім`ї, про обізнаність ОСОБА_6 про розписку про отримання 10.09.2013 року ОСОБА_4 від ОСОБА_8 в позику 65000.00 дол. США.

ОСОБА_4 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, що є його процесуальним обов`язком, не спростував тверджень позивачки про її необізнаність про отримання коштів у позику, а також її тверджень про те, що кошти в інтересах сім`ї не використовувалися і що транспортні засоби придбавалися за позичені у ОСОБА_8 кошти.

Відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 , суд першої інстанції також мотивував тим, що спірні транспортні засоби були відчужені відповідачем за первісним позовом ОСОБА_4 за час перебування сторін у шлюбі 10-12 червня 2021 року, а кошти від їх продажу були використані в інтересах сім`ї для повернення боргу за розпискою.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, який не врахував те, що ОСОБА_4 відчужив транспортні засоби на користь свої матері за 26 днів до подання ОСОБА_6 позовної заяви про розірвання шлюбу, без згоди дружини, витрат коштів від продажу транспортних засобів в інтересах сім`ї не довів належними та допустимими доказами, що є його обов`язком, а повернення ОСОБА_4 коштів ОСОБА_8 за розпискою від 10.09.2013 року, про яку ОСОБА_10 не знала, не свідчить про використання коштів, отриманих від продажу транспортних засобів в інтересах сім`ї.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позичені в 2013 році кошти протягом тривалого часу ОСОБА_8 не поверталися, а необхідність їх повернення виникла лише перед розірванням шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що транспортні засоби, придбані за час перебування сторін у шлюбі, ці транспортні засоби, крім транспортного засобу DAF FX 95.430, 2006 року випуску, н.з. НОМЕР_9 , були відчужені ОСОБА_4 протягом 10-12 червня 2021 року та зареєстровані за новим власником, яким є його матір.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_6 , з огляду на те, що транспортні засоби були відчужені, у зв`язку з чим вони не можуть бути поділені між подружжям, просила стягнути з ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі 1/2 вартості відчужених транспортних засобів.

На підтвердження вартості транспортних засобів ОСОБА_6 долучила до позовної заяви консультаційний лист (в порядку ч. 3 ст. 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність Україні»), надану ФОП, оцінювачем ОСОБА_11 на запит адвоката Вуйцік О.Б., (вих. №1-09/21 від 02.09.2021 року), згідно з яким вартість придбаних за час шлюбу транспортних засобів становить 1881793.00 грн.

Заперечуючи щодо вартості відчужених транспортних засобів, зазначеної у вищезазначеному консультаційному листі, вважаючи вартість транспортних засобів значно завищеною, ОСОБА_4 надав суду висновки спеціаліста експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 30.11.2021 року, якими визначено ринкову вартість відчужених транспортних засобів, згідно з якими ринкова вартість відчужених транспортних засобів становить 1038065 грн.

Та обставина, що автомобіль DAF FX 95.430, 2006 року випуску, н.з. НОМЕР_9 , після ДТП, не підлягав ремонту, а його залишки були здані на металобрухт, сторонами не заперечувалася, згідно акту приймання металів чорних (вторинних) №2/4/20 від 08.04.202 року закупівельна вартість брухту чорних металів становить 17600.00 грн.

А відтак вартість транспортних засобів становить 1055665.00 грн., 1/2 частина становить 527832.50 грн.

Належних та допустимих доказів на спростування висновків спеціаліста експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 30.11.2021 року, яким визначена ринкова вартість транспортних засобів, ОСОБА_6 суду не надала, з клопотанням про призначення судом експертизи для визначення ринкової вартості транспортних засобів, до суду не зверталася.

З огляду на те, що колегія суддів не погодилася з висновками суду першої інстанції про те, що кошти від продажу автомобілів, набутих ОСОБА_6 та ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі, були використані в інтересах сім`ї для повернення позичених коштів ОСОБА_8 , то позовна вимога ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 грошової компенсації 1/2 частки вартості транспортних засобів в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , підлягає до часткового задоволення, і стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 підлягає грошова компенсація у загальній сумі 527832.50 грн.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанцій, нежитлове приміщення № 1 загальною площею 35,3 м2 по АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , оскільки вказане майно набуте сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, хоча стороною договору та право власності на спірне майно зареєстроване за ОСОБА_6 , спільність майна подружжя сторонами не заперечується.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки частки подружжя у праві спільної сумісної власності є рівними, то частки сторін у спірному приміщенні становлять по 1/2 частки за кожним з них.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Позовну вимогу про визнання за ОСОБА_6 права особистої приватної власності на нежитлове приміщення № 1, загальною площею 35,3 м2 по АДРЕСА_1 , позивачка обґрунтовувала тим, що ринкова вартість нежитлового приміщення становить 572601 грн., вартість 1/2 частини приміщення становить 286300.50 грн., а відтак з врахуванням зменшення грошової компенсації, що належить їй від ОСОБА_4 від продажу ним транспортних засобів на суму 286300.50 грн., вважала підставною цю позовну вимогу.

Відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодилася колегія суддів, що позивач за первісним позовом ОСОБА_6 , звертаючись до суду з вимогою про визнання за нею права особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення № 1, загальною площею 35,3 м2 по АДРЕСА_1 , припинення права спільної сумісної власності на спірне приміщення, не надала суду доказів, що вищевказане нежитлове приміщення, яке придбане у шлюбі сторонами, не можливо поділити та виділити в натурі.

Суд першої інстанції вірно зазначив про відсутність підстав для визнання за позивачем за первісним позовом ОСОБА_6 права особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення № 1, загальною площею 35,3 м2 по АДРЕСА_1 , яке придбане ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за час перебування у шлюбі, і з огляду на положення ч. 1 ст. 70 СК України, згідно з якими у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, вірно задовольнив зустрічний позов, визнавши за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вказаного нежитлового приміщення

З огляду на те, що ОСОБА_6 не доведено належними та допустимим доказами те, що вбудоване нежитлове приміщення № 1, загальною площею 35,3 м2 по АДРЕСА_1 , є неподільним, те, що твердження про неподільність приміщення заперечив ОСОБА_4 , позовна вимога ОСОБА_6 про визнання за нею права особистої приватної власності на спірне приміщення за умови зменшення належної їй грошової компенсації за відчужені ОСОБА_4 транспортні засоби, не підлягає до задоволення.

Оскільки предметом даного спору є поділ майна подружжя, набутого за час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у шлюбі, і як встановлено судом першої інстанції до обсягу майна, набутого ними в шлюбі, віднесено вбудоване нежитлове приміщення № 1, загальною площею 35,3 м2 по АДРЕСА_1 , то огляду на те, що частки подружжя у майні, набутому за час перебування у шлюбі, є рівними, колегія суддів вважає, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить 1/2 частина цього приміщення, а тому в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , визнає за ОСОБА_6 право приватної власності на 1/2 частину вбудованого нежитлового приміщення №1 загальною площею 35.3 кв.м по АДРЕСА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 березня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 скасувати та ухвалити в частині позовних вимог ОСОБА_6 постанову, якою її позовні вимоги задовольнити частково.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію 1/2 частки вартості транспортних засобів у загальній сумі 527832,50 грн.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , визнати за ОСОБА_6 право приватної власності на 1/2 частину вбудованого нежитлового приміщення №1 загальною площею 35.3 кв.м по АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

Рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 17.08.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк