справа № 631/180/19
провадження № 2/631/106/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 року смт Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Пархоменко І. О.,

при секретарі - Бондаренко І. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Нова Водолага цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу у розмірі 75000,00 грн, 3% річних за період з 28 квітня 2016 року по 10 лютого 2019 року у сумі 6275,00 грн, інфляційних втрат за період з 28 квітня 2016 року по 10 лютого 2019 року у сумі 28599,00 грн, а всього 109874,00 грн. В обґрунтуванні позовних вимог зазначила наступне.

27 квітня 2015 року відповідач отримала від позивача грошові кошти у розмірі 75000,00 грн з умовою повернення до 27 квітня 2016 року, що підтверджується розпискою, написаною та підписаною власноруч ОСОБА_2 . При цьому був присутній ОСОБА_3 .

Однак у порушення договірних зобов`язань та незважаючи на численні звернення позивача, відповідач не повернула борг до теперішнього часу у добровільному порядку, тому позивач вимушена звернутися до суду з позовною заявою.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 04 березня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу було залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність усунення зазначених в ухвалі недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (а. с. 13).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 18 березня 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Розгляд справи визначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі (а. с. 16).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 02 лютого 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів та призначення почеркознавчої експертизи по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено. Визнано явку відповідача ОСОБА_2 обов"язковою для надання особистих пояснень у справі (а. с. 124).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 березня 2021 року клопотання ОСОБА_2 про витребування оригіналу розписки від 28 жовтня 2019 року та призначення почеркознавчої експертизи залишено без розгляду у зв`язку зі зловживанням відповідачем своїми процесуальними правами (а. с. 124-125).

Заочним рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заборгованість за договором позики від 27 квітня 2015 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: суму основного боргу у розмірі 75000,00 грн, 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 6275,00 грн, інфляційні втрати за період прострочення боргу у розмірі 28599,00 грн, а всього 109874,00 (сто дев`ять тисяч вісімсот сімдесят чотири) грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1098,74 грн (а. с. 136- 143).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 02 червня 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 березня 2021 року по цивільній справі № 631/180/19, провадження № 2/631/58/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу скасовано (а. с. 171-173).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 січня 2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні (а. с. 147).

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з?явилась, через канцелярію суду надала заяву, відповідно до якої просила суд розглянути справу без її участі, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та у разі неявки відповідача винести заочне рішення по справі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату час і місце судового засідання, про що свідчать довідки поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою», про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення судового розгляду не надавала.

У постанові Верховного суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 зазначено, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Ураховуючи, зазначену правову позицію Верховного Суду належить вважати що відповідач належним чином повідомлена про дату час і місце судового розгляду.

За приписами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин суд доходить висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

27 квітня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передає позичальникові грошові кошти у розмірі 75000 грн.

На підтвердження факту отримання грошових коштів відповідачем була надана письмова розписка (а. с. 51).

Як убачається з розписки, строк повернення коштів визначено до 27 квітня 2016 року.

Судом встановлено, що позивач виконав усі взяті на себе зобов`язання, надав грошові кошти у борг у сумі 75000 грн. Відповідачем же були порушені зобов`язання щодо повернення позики, відповідно до умов договору.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 27 квітня 2015 року у розмірі 75000,00 грн, 3% річних за період з 28 квітня 2016 року по 10 лютого 2019 року у сумі 6275,00 грн, інфляційних втрат за період з 28 квітня 2016 року по 10 лютого 2019 року у сумі 28599,00 грн, разом 109874 грн.

Підставою для задоволенні позовних вимог позивачем зазначено - неповернення відповідачем позики у строки зазначені у договорі.

Таким чином, між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідач не скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає приписам ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

З ч. 2 ст. 509 ЦК України вбачається, що зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що передбачено приписами ст. 599 ЦК України.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, що передбачено ст. 1046 ЦК України.

За правилами ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України унормовано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, вирішуючи спір, суд враховує, що позивач на підтвердження своїх вимог надав до суду оригінал розписки від 27 квітня 2015 року, який знаходиться в матеріалах справи, власноруч написної відповідачем ОСОБА_2 про те, що вона отримала в борг грошові кошти від позивача ОСОБА_1 .

Приписами ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, при порушенні умов договору позики суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З частини 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Судом встановлено, що боржником не виконано зобов`язань, визначених договором позики, кошти в строк указаний у договорі позивачеві не повернуто. Будь-яких доказів на спростування цього факту матеріали справи не містять. ОСОБА_2 також не надано доказів щодо належного виконання нею умов договору позики, та повернення грошових коштів ОСОБА_1 . Знаходження розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку про повернення боргу, а тому наявні підстави для стягнення боргу.

Також позивач просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати.

Як убачається з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Позивачем виконано розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та розрахунок 3 % річних від простроченої суми. Заперечень відповідача проти розрахунку заборгованості матеріали справи не містять. Іншого розрахунку, зробленого відповідачем, до суду не надходило.

Розрахунок 3% річних за період з 28 квітня 2016 року по 10 лютого 2019 року наведений позивачем ОСОБА_1 у позовній заяві: період розрахунку з 28 квітня 2016 року по 10 лютого 2019 року, сума боргу 75000,00 грн, кількість днів прострочення - 1018, сума 3% річних - 6275,00 грн.

Суд не погоджується з розрахунком позивача та рахує 3% річних за період з 28 квітня 2016 року по 10 лютого 2019 року виходячи з наступного.

2016 рік складався з 366 днів, 2017, 2018, 2019 роки - 365 днів.

У період з 28 квітня 2016 року по 31 грудня 2016 року сума 3% річних складає 1524,59 грн з наступного розрахунку 75000,00 x 3 % x 248 : 366 : 100.

У період з 01 січня 2017 року по 10 лютого 2019 року сума 3% річних складає 4752,74 грн з наступного розрахунку 75000,00 x 3 % x 771 : 365 : 100.

Разом 6277,33 грн.

Проте, оскільки за приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, відповідно стягненню підлягає сума зазначена позивачем, а саме, 6275,00 грн.

Щодо інфляційних збитків у позовній заяві ОСОБА_1 навела наступний розрахунок.

Період розрахунку з 28 квітня 2016 року по 10 лютого 2019 року, сума боргу 75000,00 грн, суму боргу з інфляцією - 130599,95 грн, інфляційне збільшення боргу - 28599,95 грн.

Врахувала індекс інфляції з квітня 2016 року по грудень 2018 року, січень місяць - індекс не встановлено.

Інфляційні збитки розраховані позивачем також за період з 28 квітня 2016 року по 10 лютого 2019 року не правильно, виходячи з наступного.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.

Розрахунок інфляційних збитків здійснюється за формулою

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІY : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,...... індекси інфляції між першим та останнім місяцем прострочення, ІІY - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

IIС = (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (99,90 : 100) x (99,70 : 100) x (101,80 : 100) x (102,80 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (101,00 : 100) x (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) = 1.34796714.

Відповідно 75000,00 x 1,34796714 = 101097,54 грн

Отже, втрати від інфляції становлять 26097,54 грн.

При розрахунку боргу з урахуванням індексу інфляції суд ураховує висновки викладені у п. 26 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20 листопада 2020 року по справі № 910/13071/19де зазначено таке.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

За таких підстав втрати від інфляції за період з 28 квітня по 30 квітня 2016 року судом не нараховувались.

Отже, в частині стягнення інфляційних витрат за період прострочення боргу підлягає задоволенню у розмірі 26097,54 грн.

Згідно зі змістом ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Урахувуючи наведе суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 27 квітня 2015 року з урахуванням індексу інфляції за прострочення та 3 % річних від простроченої суми підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню заборгованості у розмірі 107374,87 грн.

При ухваленні рішення, відповідно до ст. 265 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат.

Позивач просила стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору.

В матеріалах справи наявна квитанція № 0.0..1 від 18 лютого 2019 року на суму 1098,75 грн, щодо сплати ОСОБА_1 судового збору при зверненні до суду з позовом, відповідно до Закону України "Про судовий збір".

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тобто, на підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1073,48 грн (1098,75 грн х 97,7(% задоволеного позову): 100).

На підставі викладеного та керуючись ст. 509, 526, 530, 599, 612, 625, 1047, 1049, 1050 ЦК України та керуючись ст. 12, 13, 76-81, 95, 133, 141, 258, 259, 261, 263-265, 268, 272, 273, 289, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заборгованість за договором позики від 27 квітня 2015 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: суму основного боргу у розмірі 75000,00 грн, 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 6275,00 грн, інфляційні втрати за період прострочення боргу у розмірі 26097,54 грн, а всього 107374 (сто сім тисяч триста сімдесят чотири) гривень 87 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,48 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя І. О. Пархоменко