КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/2555/21 Головуючий у І інстанції Петров Д.В.
Провадження № 22-ц/824/6694/2023 Головуючий у ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року позивачка пред`явила в суді названий позов, посилаючись на те, що01 серпня 2019 року ОСОБА_3 надав у безпроцентну позику ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 787 500 грн, що на момент укладання договору позики становило 150 000 доларів США, що підтверджується договором позики від 01 серпня 2019 року.

Згідно із пунктом 3 вказаного договору підтвердженням факту отримання позичальником грошових коштів є підписання сторонами договору позики.

Відповідно до пункту 5 договору позики позичальник зобов`язується повернути позику та повністю розрахуватися з позикодавцем до 31 серпня 2020 року.

Згідно пункту 9 вказаного договору у випадку прострочення позичальник повинен сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, крім того за кожен день прострочення позичальнику нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та 10 % річних.

На момент звернення до суду ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань, передбачених договором позики, не повернув грошові кошти, що підтверджується відсутністю письмового документу із підписом позикодавця про повний розрахунок.

Договором позики визначено, що позичальник зобов`язаний повністю розрахуватись з позикодавцем за основним зобов`язанням не пізніше 31 серпня 2020 року, у зв`язку з чим розмір заборгованості позичальника за основним зобов`язанням становить 4 121 485 грн.

На момент розрахунку ціни позову сума процентів за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання виходячи із обумовленої договором ставки 10 % річних складає 189 324,80 грн.

Сума інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики складає 210 195,70 грн.

Крім того, відповідно пункту 9 договору позики пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення становить суму 227 189,80 грн.

Таким чином, всього грошові вимоги до відповідача за договором позики на момент розрахунку ціни позову складають 4 748 195,30 грн.

02 лютого 2021 року ОСОБА_3 право вимоги за вказаним договором позики відступив ОСОБА_2 , про що письмово було повідомлено позичальника. Відтак, всі права кредитора за договором позики від 01 серпня 2019 року, у тому числі право вимагати від позичальника повернення позики та сплати штрафних санкцій в повному обсязі перейшли до позивачки.

На підставі викладеного позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь 4 748 195 грн 30 коп., що включає основне зобов`язання в сумі 4 121 485 грн, проценти річних у сумі 189 324,80 грн, інфляційні втрати в сумі 210 195,70 грн та пеню в сумі 227 189,80 грн, а також судові витрати.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 4 748 195 грн 30 коп., що включає основне зобов`язання в сумі 4 121 485 грн, проценти річних в сумі 189 324,80 грн, інфляційні втрати в сумі 210 195,70 грн та пеню в сумі 227 189,80 грн, та судовий збір у розмірі 11 350 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачка належним чином не повідомила його про укладення між нею та ОСОБА_3 договору уступки боргу, не надала відповідні документи, отже у позивачки не виникло право на звернення до суду за відсутності спору із відповідачем.

Відповідач вказав, що договір позики він особисто не підписував, кошти за договором не отримував, підпис зроблено іншою особою, підписи від імені третьої особи - ОСОБА_3 (позикодавця) на договорі позики, довіреності, договорі про переуступку права вимоги, поясненнях третьої особи та клопотанні про розгляд справи за відсутності третьої особи проставлені різними людьми, у зв`язку із чим ним було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої ставив питання щодо належності підписів на договорі позики боржнику ОСОБА_1 та кредитору ОСОБА_4 .

В свою чергу позивачка також заявила клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої просила поставити питання щодо належності підпису на договорі позики відповідачу ОСОБА_1 .

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено відповідачу в поставлені перед експертом питань щодо належності ОСОБА_3 підпису на договорі уступки вимоги за договором позики. Крім того, в порушення вимог цивільного процесуального законодавства не розглянув його клопотання щодо призначення додаткової експертизи давності документу.

Також відповідач наголошує на тому, що ним була замовлена рецензія на висновок почеркознавчої експертизи, в якій зазначено, що висновок судових експертів Полтавської Я.Р. та Тарасюк І.М. за № 27672/27673/21-32 від 06 січня 2022 року є не повним та необ`єктивним, недостатньо обґрунтованим та викликає сумніви у його правильності.

16 січня 2023 року відповідачем повторно було подано клопотання про призначення комплексної судової експертизи та виклик свідків. Однак судом першої інстанції відмовлено в задоволенні цих клопотань. Також було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про відкладення судового засідання 16 січня 2023 року у зв`язку з перебуванням останнього на лікуванні, про проходження поліграфу, а клопотання про скасування заходів забезпечення позову було виокремлено в окреме провадження і розглянуто 23 січня 2023 року.

Відповідач в апеляційній скарзі також наводить обставини його взаємовідносин з іншими особами, які не є учасниками даної справи, але ці обставини, на його думку, доводять його твердження про те, що він особисто не укладав договір позики з ОСОБА_3 і не отримував від нього грошові кошти.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

В порядку, визначеному статтею 360 ЦПК України, на адресу суду апеляційної інстанції від позивачки ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності у неї права на звернення до суду позивачка зазначає, що право заявити позов до боржника виникає у позикодавця з моменту порушення або неналежного виконання зобов`язання. Закон не передбачає досудового врегулювання спору. Тому вона має право пред`явити позов про стягнення заборгованості за договором позики навіть до повідомлення боржника про заміну кредитора, оскільки боржник не виконав своїх зобов`язань і первісному кредитору. Таким чином, неповідомлення про заміну кредитора не звільняє боржника від виконання зобов`язання, а тільки надає йому право здійснити виконання первісному кредитору до того моменту, як він був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні. Крім того, відповідач був повідомлений про відступлення права вимоги, про що суду були надані відповідні докази. Посилання відповідача на те, що ці документи він не отримував свідчить лише про зловживання відповідача своїми процесуальними правами.

Твердження відповідача щодо не підписання ним договору позики і не отримання коштів за цим договором спростовуються висновком судової почеркознавчої експертизи, яка довела, що підпис на договорі позики вчинений саме відповідачем. Інші твердження відповідача не стосуються предмета доказування, зокрема правовідносини відповідача з іншими особами, які не є учасниками справи.

Позивачка також наводить свої міркування щодо доводів апеляційної скарги про безпідставну відмову суду у призначенні комплексної експертизи та допит свідків і з цими доводами категорично не погоджується.

Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу третя особа - ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Позивачка та її представник - ОСОБА_5 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечували проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Третя особа ОСОБА_3 подав клопотання про розгляд справи в апеляційному суді без його участі, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_6 в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник у день засідання надіслав на електронну адресу суду апеляційної інстанції заяву про відкладення розгляду справи з посиланням на свій хворобливий стан.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (стаття 240 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

ЄСПЛ в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

За відсутності доказів хвороби - адвоката Бубенка В.Г., колегія суддів не визнала поважними причини його неявки в судове засідання, а тому вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з договором позики від 01 серпня 2019 року ОСОБА_3 (позикодавець) надав ОСОБА_1 (позичальнику) безпроцентну поворотну позику у розмірі 150 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу Національного банку України на день видачі позики становить 3 787 500 грн.

Згідно з пунктом 5 договору позики від 01 серпня 2019 року позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику рівними частинами (або іншими частинами письмово погодженими із позикодавцем) та повністю розрахуватись з позикодавцем до 31 серпня 2020 року.

Пунктом 9 вказаного договору передбачено, що за кожний день прострочення вимог, зокрема передбачених пунктом 5 даного договору щодо повернення позикодавцю позики позичальнику, позичальнику щоденно нараховується: індекс інфляції, пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та 10 % річних.

Відповідно до договору відступлення права вимоги від 02 лютого 2021 року ОСОБА_3 (первісний кредитор) передав належне йому право вимоги згідно з договором позики б/н від 01 серпня 2019 року ОСОБА_2 (новий кредитор), а вона в свою чергу прийняла право вимоги, належне первісному кредитору за основним договором відповідно до пункту 1.2 цього договору.

Згідно із пунктом 1.2 за цим договором новий кредитор ОСОБА_2 одержує право замість першого кредитора ОСОБА_3 вимагати від ОСОБА_1 виконання зобов`язань за основним договором, які виникли з моменту укладення основного договору, а саме оплати заборгованості в розмірі 150 000 доларів США та сплати всіх штрафних санкцій, які виникли у зв`язку з невиконанням умов основного договору.

Як вбачається з копії повідомлення про відступлення права вимоги від 16 лютого 2021 року, адресованого на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 повідомила останнього, що ОСОБА_3 за договором відступлення права вимоги б/н від 02 лютого 2021 року відступив громадянці їй право вимоги виконання зобов`язань за договором позики б/н від 01 серпня 2019 року.

Згідно відповіді на повідомлення про відступлення права вимоги від 16 лютого 2021 року, адресованої на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_1 30 березня 2021 року зазначив, що йому нічого не відомо про зобов`язання по договору позики б/н від 01 серпня 2019 року.

Отже, з досліджених фактичних обставин справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачем права власності на грошові кошти в сумі 4 748 195,30 гривень за невиконаним відповідачем зобов`язань за договором позики.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеним факт наявності заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед позивачкою ОСОБА_2 згідно з договором позики від 01 серпня 2019 року.

Оцінюючи пояснення представника відповідача, надані у судовому засіданні, а також у відзиві на позовну заяву, згідно з якими ОСОБА_1 особисто не отримував ніяких коштів від ОСОБА_3 та не підписував договір позики від 01 серпня 2019 року, суд виходив з того, що зазначені твердження відповідача спростовуються висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 27672/27673/21-32 від 06 січня 2022 року, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_1 , який міститься у договорі позики від 01 серпня 2019 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , виконаний ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 8 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Згідно статтею 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються.

Відповідно до статті 552 ЦК України сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно частиною першою статті 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Відповідно до змісту статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.

Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення) права вимоги є різновидом правонаступництва.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.

Позивачка у цій справі є сингулярним правонаступником первісного кредитора за укладеним договором позики, відповідно, описані позичкові правовідносини продовжують існувати з попереднім змістом. Відбулася виключно заміна сторони кредитора в існуючому зобов`язанні з попереднім змістом та усіма істотними умовами.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку і вірно застосував наведені вище норми матеріального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем порушено зобов`язання щодо своєчасного повернення суми боргу за договором позики, а тому з нього на користь позивача підлягають до стягнення 4 748 195 грн 30 коп., що включає основне зобов`язання в сумі 4 121 485 грн та передбачені умовами договору позики 10 % річних за прострочення виконання зобов`язань всумі 189 324,80 грн, інфляційні втрати в сумі 210 195,70 грн та пеню в сумі 227 189,80 грн за період з 01 вересня 2020 року по 15 лютого 2021 року.

Вищевказані суми були обраховані позивачем у розрахунку ціни позову, що доданий до позовної заяви, перевірені судом першої інстанції,їх розмір та порядок нарахування не оспорюється відповідачем в апеляційній скарзі, а також не викликає сумнівів в її правильності і обґрунтованості, тому відсутні підстави наводити відповідні розрахунки в судовому рішенні суду апеляційної інстанції.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсного правочину також не застосовуються до правочину який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

В контексті вищезазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що відсутність волевиявлення сторони договору свідчить про його неукладеність, а тому в задоволенні позову може бути відмовити з цих підстав.

Проте, у даній справі є не спростований відповідачем факт підписання ним договору позики та отримання грошових коштів, а відповідний висновок судової почеркознавчої експертизи, проведеної за клопотанням обох сторін, підтвердив, що підпис від імені ОСОБА_1 , який міститься у договорі позики від 01 серпня 2019 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , виконаний ОСОБА_1 (а.с. 165-173 т. 1).

Доводи апеляційної скарги щодо порушення районним судом процесуального права, які полягали у безпідставній відмові у задоволенні клопотань про призначення комплексної судової експертизи, а також виклику свідків не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, суд першої інстанції правильно визначив предмет доказування в даній справі з врахуванням заперечень відзиву відповідача на позовну заяву і дійшов обґрунтованого висновку про те, що підлягає задоволенню клопотання сторін про призначення почеркознавчої експертизи для встановлення належності підпису боржника на договорі позики відповідачу ОСОБА_1 . При цьому належність ОСОБА_3 підпису позичальника на договорі позики не підлягало доведенню в даній справі, оскільки ОСОБА_3 не заперечував того, що він підписував цей договір.

При цьому ухвала Подільського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, проведення якої доручено експертам КНДІСЕ, відповідачем не оскаржувалась в апеляційному порядку, поставленні судом перед експертами питання влаштовували сторін.

Обґрунтовуючи свою вимогу про призначення комплексної експертизи, відповідач виходив з того, що він надав суду рецензію на висновок експертів в почеркознавчій експертизі. Разом із тим, ця обставина також не є достатньою підставою для повторного поставлення перед експертизою питань щодо справжності підпису ОСОБА_1 на договорі позики.

Відповідно до пункту 2 Порядку проведення рецензування висновків судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03.02.2020 № 335/5, метою рецензування висновків судових експертів є вдосконалення професійної майстерності експертів, поліпшення якості та обґрунтованості їх висновків. Рецензування не проводиться з метою спростування чи підтвердження висновків.

Відповідач мав право ставити перед судом питання про призначення додаткової судової почеркознавчої експертизи, але лише у випадку, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, або повторна, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності (стаття 113 ЦПК України)

Між тим, відповідач просив уже після закриття підготовчого провадження у справі призначити комплексну експертизу, на вирішення якої окрім інших питань поставив питання щодо належності підпису ОСОБА_1 на договорі позики, яке вже було вирішено експертами.

Колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги в частині того, що відповідач не зміг скористатись своїм правом на призначення комплексної судової експертизи у підготовчому засіданні, оскільки він не був повідомлений про судове засідання, призначене на 23 червня 2022 року.

З матеріалів справи вбачається, що після повернення цивільної справи з КНДІСЕ разом із висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 27672/27673/21-32 від 06 січня 2022 року ОСОБА_1 07 лютого 2022 року був особисто ознайомлений з матеріалами справи та повідомлений під розписку про судове засідання 15 березня 2022 року (а.с. 177, 179 т. 1).

Однак судові засідання 15 березня 2022 року та 13 квітня 2022 року не відбулися (а.с. 182, 184), а 13 травня 2022 року на адресу відповідача направлялась судова повістка про виклик в судове засідання на 23 червня 2022 року, яка повернулась до суду без вручення з відміткою служби поштового зв`язку - «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 185, 189, 190 т. 1).

Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) вказано, що наявна у справі довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Таким чином, відповідач недобросовісно користувався своїми процесуальними правами, заявив клопотання про призначення експертизи з порушенням строків подання такого клопотання, що стало обґрунтованою підставою для відмови у задоволенні такого клопотання. Зазначене стосується також клопотання представника відповідача про виклик і допит свідків, яка подане з порушенням строків для його подання.

При цьому цивільним законодавством не передбачено, що договір позики має бути вчинений у присутності інших осіб.

Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

В разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц).

Відповідач під час розгляду справи таку презумпцію не спростував, укладений між сторонами правочин не оспорювався як по суті, так і у зв`язку з доводами про його безгрошовість (стаття 1051 ЦК України). Таким чином право вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за договором позики, яке виникло у неї на підставі чинних правочинів, презюмується.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно пунктів 4, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до правил частин першої, третьої-п`ятої, восьмої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно із частиною першою статті 191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання (частина перша статті 196 ЦПК України).

У підготовчому засіданні суд, зокрема: у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви; з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста; вирішує заяви та клопотання учасників справи; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті (частина друга статті 197 ЦПК України).

Розглядаючи справу, суд першої інстанції вірно відхилив подані відповідачем та його представником (заяви) клопотання про виклик та призначення експертизи, оскільки їх подано з процесуальним порушенням, без відповідного клопотання про поновлення строку на їх подання та обґрунтування неможливості їх подання у належний строк.

При цьому у відзиві на позовну заяву відповідач не вказував, що для складання договору позики могли бути використані чисті аркуші паперу із його підписом і не наводив доводів, що ці обставини можуть бути підтверджені показами свідків та/або висновками експертів.

Згідно із частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду від 8 вересня 2021 року в справі № 369/7772/15-ц (провадження № 61-12848св21) зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

Зважаючи на те, що стороною відповідача не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали їй подати при зверненні до суду першої інстанції із відзивом на позовну заяву чи у встановлений законом строк під час розгляду справи в порядку загального позовного провадження всі наявні у неї та відомі їй докази, що мають значення для справи, а також не повідомлено суду про неможливість подання відповідних доказів чи клопотань про їх забезпечення у встановлений законом строк з об`єктивних причин і не надано документального підтвердження здійснення всіх залежних від неї дій, спрямованих на отримання вказаних доказів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення долучених до апеляційної скарги клопотань про призначення комплексної експертизи та виклик і допит свідків.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 , 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 червня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній