П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2023 року місто Київ

справа № 753/17183/21

провадження №22-ц/824/9200/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 14 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Якусика О.В.,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачки про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Позов обґрунтовано тим, що 14 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Котковою О.А., згідно з умовами якого ОСОБА_3 відчужив, а позивачка придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Раніше вказана квартира була придбана за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 у гр. ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 1 квітня 2015 року, яка в подальшому намагалася визнати його недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 22 березня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 9 червня 2016 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, відмовлено повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В подальшому ОСОБА_2 вдруге звернулася з позовом про захист права власності і рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 25 серпня 2020 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 3 червня 2021 року, відповідачу ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_2 впродовж всього часу з моменту відчуження нею квартири проживає і далі в ній та не має наміру передати квартиру новому власнику, чим порушує її права.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 14 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в який просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі відповідач просить врахувати, що ані позивач, ані суд першої інстанції не вказували, які саме докази підтверджують те, що відповідач впродовж всього часу з моменту відчуження нею квартири в ній і далі проживає і не має наміру добровільно передавати у користування позивачу куплену квартиру, а також що такі дії порушують майнові права позивача (не має ні звернень ні до поліції, ні до самої відповідачки).

Крім того, апелянт посилається на рішення Великої Палати Верховного Суду, в якому зазначено, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам акт переходу права власності на майно іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розуміння положень ст.8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Кузів Р.В. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Зазначає, зокрема, про те, що дії апелянта, яка уклала договір купівлі-продажу квартири від 1 квітня 2015 року, а згодом самовільно заселилася і відмовляється залишати помешкання суперечить його попередній поведінці (добровільне відчуження квартири ) і є недобросовісним.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Фогель В.В. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Кузів Р.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Судом установлено, що між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем був укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., за реєстраційним номером № 757.

Згідно з п.1 цього договору продавець квартири передає, а покупець приймає у власність квартиру та зобов`язується сплатити за неї певну грошову суму у порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п.4 договору продаж квартири вчинено за суму 871400 грн. Сторони засвідчили, що не мають матеріальних, грошових та інших претензій одна до одної на момент укладання спірного договору.

При укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_2 подала нотаріусу заяву, в якій засвідчила, що відчужена нею квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на час її набуття вона була неодружена, і осіб, які б могли ставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру, в тому числі і відповідно до статей 65,74,97 СК України, немає.

14 грудня 2017 року між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котковою О.А., за реєстраційним № 1285.

У пункті 1 договору сторонами обумовлено, що продавець квартири передає, а покупець приймає у власність квартиру та зобов`язується сплатити за неї ціну, визначену цим договором.

Відповідно до п.2.1 даного правочину було вчинено за суму 199524 грн.

Право власності ОСОБА_1 на квартиру було зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

На час вирішення спору у вказаній квартирі проживає та зареєстрована відповідач ОСОБА_2 .

Крім того, судом установлено, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 22 березня 2016 року у справі № 753/8830/15-ц ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 1 квітня 2015 року. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 9 червня 2016 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року.

Також рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 25 серпня 2020 року у справі № 753/6253/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 1 квітня 2015 року та 14 грудня 2017 року і визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру. Постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року рішення Дарницького районного суду м.Києва від 25 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 3 червня 2021 року залишено без змін.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що право власності ОСОБА_2 на квартиру припинено у зв`язку з її продажем. Припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла має наслідком і втрату ним права користування цим житловим приміщенням. Разом з тим судом установлено, що відповідач продовжує проживати у спірній квартирі, оспорюючи у судах правомірність вибуття квартири із її власності.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири є чинним, недійсним судами не визнаний, суд дійшов висновку про те, що для проживання відповідача у вказаному житлі відсутні правові підстави. Протилежний висновок за обставинами цієї справи нівелював би саму сутність купівлі-продажу та переходу права на майно.

Оцінюючи пропорційність втручання у право відповідача на житло, суд вважав, що між сторонами у цій справі дотриманий справедливий баланс інтересів, оскільки позивач, як власник спірної квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, і був позбавлений впродовж 2018-2022 років можливості реалізувати свої права власника внаслідок проживання в квартирі відповідача, а відповідач, натомість, відчужуючи у 2015 році спірну квартиру, в силу об`єктивних обставин повинна була розуміти, що внаслідок відчуження нею квартири її права як власника, в тому числі і право користування, припиняється і квартира підлягає звільненню і передачі іншій особі; відповідачеві при цьому була забезпечена можливість перевірки у судовому порядку правомірності продажу квартири і суди всіх інстанцій у двох справах дійшли висновку про відсутність порушень під час продажу відповідачем спірного майна. Суд першої інстанції також врахував, що під час розгляду справи відповідач не надала доказів, що станом як на дату продажу спірної квартири, так і на дату вирішення спору у неї було відсутнє інше житло.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно п.6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах ( ч.1 ст.13 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення ст.391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном.

Судом установлено, що відповідачка ОСОБА_2 1 квітня 2015 року відчужила квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , який в подальшому 14 грудня 2017 року продав її ОСОБА_1 , яка зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст.328 ЦК України).

ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, який є чинним, не скасований, у судовому порядку недійсним не визнаний.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

У зв`язку з відчуженням відповідачкою ОСОБА_2 квартири, право власності останньої на спірну квартиру припинилося, що має наслідком і втрату нею права користування цим житловим приміщенням. Проте як обґрунтовано було встановлено судом першої інстанції відповідач зареєстрована і продовжує проживати у спірній квартирі без відповідної правової підстави, чим порушує право власності ОСОБА_1 , яка не може повноцінно користуватись власною квартирою.

У одній із справ про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, Верховний Суд сформував позицію, згідно з якою застосуванню у таких справах підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України.

Такий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18.

Отже, враховуючи вказаний висновок, у випадку виникнення протиріч між нормами вказаних законів, що регулюють одні й ті самі правовідносини, застосуванню підлягають норми ЦК.

ОСОБА_5 втратила правомочності (в тому числі, але не виключно користуватись) на квартиру в момент укладання нею у квітні 2015 року договору купівлі-продажу квартири, відповідно на неї не поширюється положення ст.109 ЖК України щодо надання іншого житлового приміщення, незважаючи на ухилення нею від зняття в добровільному порядку з реєстрації місця проживання.

Суд першої інстанції оцінив належним чином аргументи ОСОБА_5 та баланс інтересів сторін, дослідив питання виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, і дійшов висновку про те, що задоволення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення, є можливим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а у значній мірі зводяться до незгоди з висновками суду.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 14 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус