Справа № 932/5512/22
Провадження №2/202/543/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря судового засідання - Калантаєнка Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про визнання договору дарування недійсним,-

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідачів.

ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою за результатом розгляду якої просив суд визнати недійсним договір дарування від 8 листопада 2021 року 8/9 часток квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира).

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний правочин має бути визнаним недійсним з огляду на те, що дарувальник ОСОБА_4 , який приходиться батьком позивачу, під час укладення оспорюваного договору дарування, на думку позивача, вже нікого не впізнавав, зовсім не орієнтувався де він знаходився, в силу наявності у нього тяжкої хвороби (інсульту). Вважав, що безпорадний стан його батька, ОСОБА_4 , можуть підтвердити свідки.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що його батько ОСОБА_4 переніс два інсульти і не розуміє значення своїх дій. Також зазначив, що в останнє з батьком спілкувався рік тому.

Зі сторони відповідача ОСОБА_2 надійшов письмовий відзив на позовну заяву, за яким сторона повністю заперечувала проти заявлених позовних вимог. Вказані заперечення обґрунтовані тим, що позивачем не надано жодного доказу, на підтвердження своїх доводів, міркувань. Позовні вимоги побудовані за відсутності будь-якого належного доказування.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 зазначила, підстав для задоволення позову не має. У іншому суді слухається справа щодо іншої частини квартири, де представник позивача постійно відкладає розгляд справи.

Зі сторони відповідача ОСОБА_3 також надано відзив, який по суті є аналогічним відзиву відповідача ОСОБА_2 .

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

8 листопада 2021 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , який внаслідок хвороби - інсульту не може власноручно проставити свій підпис, в його присутності та за його згодою договір підписано ОСОБА_3 , згідно якого дарувальники передали у дар ОСОБА_2 8/9 частин квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріальної округу, зареєстровано за №2865, 2866 (бланк серії НРО 720519).

У вказаній вище квартирі, станом на 10 лютого 2021 року, зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показала, що дійсно ОСОБА_4 переніс два інсульти, у нього параліч горла, однак він нормально розуміє та керує своїми діями.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до ст.ст. 717-719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Встановлення неспроможності особи, в момент вчинення оскаржуваного правочину, розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення правочину відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Суд звертає увагу, що статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме в момент укладення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

В той же час, під час розгляду справи, з метою встановлення наявності такого стану у відчужувача на момент складення оскаржуваного правочину стороною позивача не заявлялось клопотань щодо проведення експертиз, у позовній заяві також не зазначалось про намір позивача заявити відповідне клопотання у суді.

Таким чином, суд не отримав жодного належного, достатнього та допустимого доказу для підтвердження обставин викладених у позовній заяві, які вказані позивачем як підстава для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Крім того, в ході судового розгляду судом було з`ясовано, що дарувальник, ОСОБА_4 , є людиною похилого віку, доказів його недієздатності суду не надано, однак позивачем не було залучено його до участі як співвідповідача, жодна із сторін відповідного клопотання не заявила.

При цьому у відповідності до п.26 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» 06 листопада 2009 року N 9 - особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Проте ОСОБА_4 не було залучено відповідачем у справі.

Всі вище перелічені обставини (щодо суб`єктів, які мають бути залученими до участі у даній справі та щодо необхідності проведення експертизи) зазначались судом в ухвалі суду від 21 листопада 2022 року, якою позовну заяву було залишено без руху, однак позивач не скористався своїм право щодо залучення співвідповідача по справі та щодо долучення доказів медичного характеру для підтвердження обставин викладених у позовній заяві.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так положеннями ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, зокрема доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись, ст. ст. 4, 11, 76-78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про визнання договору дарування недійсним.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення виготовлено 06 червня 2023 року.

Суддя Г.О. Кухтін