РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2023 року

м. Рівне

Справа № 556/1499/18

Провадження № 22-ц/4815/214/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 01 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації місця проживання, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання прав забудовника, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації місця проживання.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, державним актом на право власності на земельну ділянку.

Згідно довідки про склад сім`ї та акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, разом із позивачкою за вказаною адресою зареєстрований та проживає її син, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач спільне проживання робить нестерпним й неможливим, заважає ОСОБА_4 , вільно користуватись належним їй на праві приватної власності будинком та в добровільному порядку виселятись не збирається. Для захисту своїх прав позивачка була змушена звернутися до суду.

Крім того, користуючись наданим законом правом, ОСОБА_1 09.11.2018 року в строк, встановлений для подачі відзиву, подав зустрічний позов (т.1 а.с. 36-37).

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 , зазначив, що він разом із своєю сім`єю, тобто з матір`ю ОСОБА_4 , дружиною та двома синами проживали і проживають в с. Суховоля. Коли він мав намір розпочати будівництво власного житлового будинку, його матір ОСОБА_4 відмовила його будувати окремий будинок, а здійснити ремонт в тому, в якому вони проживають, тобто на даний час - вже в спірному, і залишитися в ньому проживати і надалі однією сім`єю.

Після цього з дозволу ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , з дружиною та дітьми розпочали капітальний ремонт, а вірніше реконструкцію спірного будинку: добудували дві кімнати, повністю замінили дах, істотно укріпили фундамент, переробили пічне опалення на парове, поміняли електропроводку, вікна, двері, збудували системи водопостачання та водовідведення, утеплили та оздобили фасад будинку, в середині будинку зняли стару штукатурку, по новому поштукатурили, пошпаклювали оздобили, поклали плитку та інші елементи декору, поміняли вікна тощо.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що спірний будинок належить йому ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , на праві спільної власності в рівних частках, тобто по 1/2 частці.

Крім того, ОСОБА_1 , також побудовано і господарську будівлю, сарай та гараж біля спірного будинку.

Тому з врахуванням уточнених позовних вимог просив визнати спірний будинок об`єктом права спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на 73 ідеальних частини частину домоволодіння та право власності на всі будівельні матеріали витрачені на зведення господарських будівель.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 01 червня 2022 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на необ`єктивність та необґрунтованість підходу суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задоволити зустрічний позов.

Вказує, що за час проживання з ОСОБА_4 здійснено істотні поліпшення спірного майна, а саме житлового будинку, також побудовано гараж та сарай, добудову до спірного житлового будинку мансарди та прибудови з ґанком, які є невід`ємними складовими елементами спірного будинковолодіння як об`єкту. Вказане підтверджується квитанціями, довідками торгових закладів про придбання відповідних будівельних матеріалів і обладнання та висновком судової будівельно-технічної експертизи.

Зазначає, що сторони по справі проживали однією сім`єю, то у відповідності до ч.4 ст.368 ЦК України, спірне майно є їх спільною сумісною власністю.

У відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦК України, частки при поділі вважаються рівними. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. При цьому статтею 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо здійснені ним поліпшення майна не можна відокремити.

Аналогічна норма міститься і частині 4 ст. 778 ЦК України, яка передбачає, якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником і частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі.

Саме на підставі вищевказаних норм законодавства, за допомогою математичних розрахунків та керуючись висновком судової будівельно-технічної експертизи, було здійснено визначення часток у праві власності сторін даної справи.

Разом з тим, доцільним є визначення ідеальних часток у праві власності на майно, тобто без виділення реальних часток у власність, оскільки при виділі часток необхідно буде провести ремонтно-будівельні роботи з реконструкції спірного житлового будинку, які сторона позивача за зустрічним позовом на даний час не в змозі здійснити з об`єктивних причин. Саме тому позивач заявляє вимоги про визнання права власності на неподільну річ, у зв`язку з чим ставить питання про визнання ідеальних, а не реальних часток у праві спільної власності.

Вважає, що питання стосовно визнання права власності на новозбудовану господарську будівлю доцільно розглядати окремо від вимог щодо домоволодіння, оскільки господарська будівля з її прибудовою є окремим об`єктом нерухомого майна і не пов`язана з самим домоволодінням.

Посилаючись на висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15 стверджує про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на будівельні матеріали, що використані, та будівельні роботи, що виконані під час будівництва спірної двоповерхової господарської будівлі з прибудовою.

Крім того зазначає, що оскільки в майбутньому завершувати будівництво шляхом введення в експлуатацію та реєстрації права власності буде саме ОСОБА_1 , тому доцільним і правомірним буде прохання визнати за ним право забудовника незавершеного будівництва господарської будівлі з прибудовою з правом здачі його в експлуатацію та отримання на своє ім`я документів, що посвідчують право власності.

Також у свої доводах вказує, що виготовлення в минулому правовстановлюючих документів на спірне майно на ім`я відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 є лише формальною ознакою відсутності права власності на спірне майно у позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 .. Саме в таких життєвих ситуаціях закон передбачив визнання права власності на майно, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою у відповідності до ст. 392 ЦК України. Факт звернення ОСОБА_4 до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 і є тим порушенням права власності ОСОБА_1 на створене ним майно, яке підлягає захисту у відповідності до норм Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами склались неприязні стосунки в зв`язку з чим ОСОБА_4 , як власник житла та будинковолодіння неодноразово зверталась до поліції (т.1 а.с.13-14, т. 2 а.с. 267,284, 323-324) та в подальшому звернулась до суду з позовом в даній справі про виселення ОСОБА_1 за неможливістю спільного проживання, однак в позові їй було відмовлено. Рішення місцевого суду нею оскаржене не було, тому рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову та виселенні ОСОБА_1 не є предметом перегляду.

Згідно з частиною першою статті 317, 319, 321, 391 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_1 , витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серії СВУ № 548891, державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ № 899022 від 17.08.2009 року. (Том 1 а.с. 10-12).

Рішенням Рівненського апеляційного суду від 28.10.2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Лозківської сільської ради, ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування рішень сільської ради щодо оформлення права власності на нерухоме майно, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно (Том 2 а.с. 170).

Згідно довідки про склад сім`ї № 858 від 05.09.2018 року та акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, разом із ОСОБА_4 , в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрований та проживає, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (Том 1 а.с. 8-9).

На підставі пояснень сторін та їх представників судом також встановлено, що крім відповідача ОСОБА_1 , в спірному житловому будинку (без реєстрації) проживають також члени його сім`ї - дружина ОСОБА_6 та двоє повнолітніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Місцевим судом встановлено, з показань свідків та копій квитанцій та накладних що ОСОБА_1 , приблизно з початку 2000-х років здійснював реконструкцію та ремонт спірного будинку. (Том 1 а.с. 175-184). Слід зазначити, що лиш на кількох товарних чеках та накладних зазначено прізвище покупця ОСОБА_1 , за часом покупки будматеріалів, як до так і після дати оформлення права власності ОСОБА_4 на спірне домоволодіння так і на час початку виконання будівельних робіт по господарській будівлі.

З повідомлення Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області вбачається, що згідно з даними Єдиного реєстру ведення якого розпочато з 20.05.2011, відсутня інформація щодо документів, які б надавали право на виконання підготовчих/будівельних робіт та/або підтверджували прийняття в експлуатацію об`єктів щодо капітального ремонту або реконструкції житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з цим, у вказаному Реєстрі міститься інформація про зареєстроване 11.07.2012 року за № РВ 3 повідомлення про початок виконання будівельних робіт по об`єкту «Будівництво господарської будівлі: АДРЕСА_1 », замовник - ОСОБА_4 . (Том 1 а.с. 248).

Покликання ОСОБА_1 на ч.4 ст.778 та ст. 392 ЦК України, як правову підставу для визнання права власності на частку спірного домоволодіння, є необґрунтованими.

Стаття 778 розміщена в & 1 Загальні положення про найм (оренду) глави 58 розділу ІІІ книга 5 ЦК України та регулює відповідні правовідносини, а позивач ОСОБА_1 сам стверджує, що він є членом сім`ї власника, а не наймачем чи орендарем.

Хоч як свідчить судова практика, повнолітні діти, які створили свою сім`ї та мають своїх дітей, складають свою сім`ю. (Постанова Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 368/963/20-ц (провадження № 61-18864св21).

Отже, ОСОБА_1 в спірному домоволодіння проживав зі своєю сім`єю з дозволу власниці, не як наймач, орендар, член сім`ї власника чи співвласник, а як фактичний користувач і відповідно ніяких договорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з приводу спільної діяльності щодо домоволодіння не укладалось.

Щодо посилання на ст.392 ЦК України, то вона також не може бути правовою підставою для набуття права власності, оскільки зі змісту цієї статті вбачається, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

На час звернення ОСОБА_1 до суду він не був власником/співвласником спірного домоволодіння (як житлового будинку так і земельної ділянки), а на час перегляду справи пояснив, що взагалі знятий з обліку за адресою даного домоволодіння. Його дружина та діти зареєстровані в м. Вараш, де був зареєстрований і він до 2012 року.

Враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (ЄДРСР № 91292740).

Частиною 4 статті 368 ЦК України закріплено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Хибним є твердження ОСОБА_1 , що спірне будинковолодіння набувалось в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, оскільки право власності ОСОБА_4 виникло на підставі рішення Лозьківської сільської ради щодо оформлення права власності на нерухоме майно №11 від 28.02.2006 року (т.1 а.с. 186). Крім того, як зазначено вище він не є членом сім`ї власника, оскільки має свою сім`ю.

Згідно будівельного паспорта № НОМЕР_2 від 12.07.2012 року та технічного паспорта виготовленого 06.03.2006 року на будинок АДРЕСА_1 разом з характеристикою будинку, господарських будівель та споруд будинок був збудований у 1963 році, прибудова - 1998 року, літня кухня - 1964 року, гараж - 2000 року (т.1 а.с. 73). Разом з цим ОСОБА_1 зареєстрований за адресою спірного будинковолодіння у 2012 році (т.1 а.с. 39).

Будь-які докази щодо ведення сторонами спільного господарства, побуту та бюджету, об`єднання індивідуальних трудових зусиль для набуття у власність вказаного майна в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 4 постанови "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" від 04 жовтня 1991 року з наступними змінами, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Між сторонами угода про створення спільної власності не укладалась, спірне майно збудоване на земельній ділянці, власником якої є ОСОБА_4 ..

Водночас, ОСОБА_1 не є ані власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, ані забудовником. Сама по собі та обставина, що ОСОБА_1 витрачав власні кошти для будівництва також не може бути підставою для задоволення позову на підставі частини четвертої статті 368 ЦК України.

По тексту заяви про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 посилається на обов`язок суду зазначити будівельні матеріали та обладнання на які визнається право власності (т.1 а.с.152), однак їх асортимент, обсяг, вартість не зазначає і сам позивач в позові.

Обставина придбання ОСОБА_1 будівельних матеріалів, їх обсяг, вартість та витрата на ремонт і будівництво саме у спірному домоволодінні підлягає доказуванню, однак ця сума не визначена навіть самим позивачем (т.1 а.с.153).

Разом з цим слід погодитись з висновком місцевого суду що у відповідності до вимог ст.ст. 375, 383 ЦК України, ст.152 ЖК України, а також ст.90 ЗК України, власник житлового будинку має право на реконструкцію та ремонт належного йому житла, крім того, власник земельної ділянки має право на її забудову. В той же час, здійснення ремонту чи реконструкції житла, зведення будівель чи споруд на чужій земельній ділянці, іншими особами (не власниками об`єкту нерухомості), за змістом положень чинного законодавства не тягне за собою виникнення права власності цих осіб на вказане майно.

Враховуючи викладене колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки її доводи не спростовують висновків місцевого суду, тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 01 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 08 червня 2023 року.

Головуючий: Боймиструк С.В.

Судді: Гордійчук С.О.

Шимків С.С.