Справа № 357/1505/22 Головуючий в суді І інстанції Цуранов А. Ю.
Провадження № 22-ц/824/3017/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Шевчук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», третя особа: генеральний директор Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Шарко Оксана Миколаївна, про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення допуску до роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому вказувала, що з 01.04.1992 року вона працює на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

01.02.2022 року наказом директора вказаного підприємства № 19-к її відсторонено від роботи з 01.02.2022 року на час відсутності щеплення як працівника, щодо якого встановлена обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

На підставі вищевикладеного, просила суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ОСОБА_2 № 19-к від 01.02.2022 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », яким її відсторонено від роботи з 01.02.2022 року без збереження заробітної плати;

2) зобов`язати директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» поновити на роботі ОСОБА_1 шляхом допуску її до роботи на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги;

3) стягнути з Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення 01.02.2022 року до часу фактичного виконання судового рішення, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року;

4) допустити негайне виконання рішення в частині поновлення (допуску до роботи) та в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції безпідставно відхилив її доводи про те, що єдиним нормативно-правовим актом, який визначає перелік обов`язкових профілактичних щеплень є Календар профілактичних щеплень в Україні, до якого не входить щеплення від COVID-19, при цьому вказує про порушення її права на працю, права заробляти працею на життя, а також про втручання в її особисте життя.

Вважає також, що процедура відсторонення порушена, оскільки при винесенні оскаржуваного наказу медичний огляд не проводився, відповідно відсутнє письмове лікарське підтвердження про її відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акт, складений у присутності свідків, а посилання відповідача в наказі на неповідомлення про щеплення проти COVID-19, як на підставу для відсторонення, є порушенням ч. 2, 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 11 Закону України «Про інформацію».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсторонення ОСОБА_1 від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом, та за існування правових та фактичних підстав для такого відсторонення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 01.01.2013 року працює на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Білоцерківської станції екстреної медичної допомоги Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (з урахуванням змін назви посади та медичного закладу), що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.04.1992 року та довідкою відповідача від 08.02.2022 року.

05.01.2022 року Комунальним некомерційним підприємством Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» винесено наказ № 18 «Про вжиття заходів контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19», яким зобов`язано керівників структурних підрозділів Центру: до 17.01.2022 року здійснити контроль за проведенням працівниками Центру обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та надати списки працівників, які станом на 17.01.2022 року не зробили щеплення проти COVID-19 та/або зробили щеплення однією дозою дводозної вакцини та/або мають протипоказання до вакцинації, що підтверджується висновком лікаря за Формою № 028-1/о; вважати працівників Центру такими, що не зробили щеплення проти COVID-19 та/або зробили щеплення однією дозою дводозної вакцини та/або не мають протипоказань до вакцинації; до 17.01.2022 року ознайомити працівників Центру з даним наказом; до 17.01.2022 року довести до працівників Центру наслідки відсутності щеплення станом на момент набрання чинності наказу МОЗ України від 30.11.2021 року № 2664, а саме: відсторонення від роботи до усунення причин, що його зумовили без збереження заробітної плати, несплата за період відсторонення від роботи соціального внеску на соціальне страхування, а отже не зарахують цей період до страхового стажу та стажу, що дає право на щорічну відпустку; запропоновано працівникам Центру до 30.01.2022 року надати підтвердження профілактичних щеплень від COVID-19.

З вказаним наказом позивач під особистий підпис ознайомлена з зауваженням «не погоджуюсь», що вбачається з копії списку працівників Білоцерківської СЕМД та не заперечувалось позивачем в судовому засіданні.

01.02.2022 року працівниками відповідача складено акт про відмову або ухилення ОСОБА_1 від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2

Наказом Комунальним некомерційним підприємством Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» № 19-к від 01.02.2022 року, ОСОБА_1 з 01.02.2022 року відсторонено від роботи без збереження заробітної плати та встановлено, що відсторонення діє до усунення причин, що його зумовили.

Підставою відсторонення вказано ст. 46 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункт 41-6 постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 1236 від 09.12.2020 року, наказ МОЗ України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» № 2153 від 04.10.2021 року зі змінами, внесеними наказом МОЗ України № 2664 від 30.11.2021 року, наказ КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» № 18 від 05.01.2022 року та акт від 01.02.2022 року.

З вказаним наказом позивач під особистий підпис ознайомлена 01.02.2022.

Відповідно до копії наказу КНП КОР «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» № 382 від 24.02.2022 року, ОСОБА_1 з 24.02.2022 року поновлено на роботі у зв`язку з введенням військового стану в Україні.

Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст. 27 Конституції України).

У ст. 43 Конституції України закріплено, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди (ст. 50 Конституції України).

Відповідно до ч. 1ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи є призупиненням з ним трудових відносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою.

Тимчасове увільнення працівника від виконання трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи, на умовах та з підстав, встановлених законодавством, є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

За змістом ст. 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц).

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. (ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19, відповідно достатті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти СОVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) , що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести не вакцинований працівник.

Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

На підставі викладеного, перевіривши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач з метою забезпечення безпеки усіх учасників медичного процесу, з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 46 КЗпП України, правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги співпадають з доводами позивача в суді першої інстанції, належна оцінка яким надана місцевим судом, а тому, такі доводи не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Твердження апелянта про те, що на момент її відсторонення в неї були наявні антитіла до Covid 19, оцінюються колегією суддів критично, позаяк позивачем не доведено, що вона надавала таку інформацію роботодавцю, позаяк з матеріалів справи вбачається, що позивач відмовилася надати будь-яке підтвердження проходження обов`язкової вакцинації або наявності протипоказань, що було трактовано відповідачем як ухилення від вакцинації.

Крім цього, колегія суддів вважає, що наявність антитіл не вказує на наявність протипоказань до вакцинації.

Доводи апелянта про те, що вона є одинокою матір`ю, на утриманні якої перебуває неповнолітній син, також відхиляються колегією суддів, а надані на підтвердження цього докази не приймаються апеляційним судом до уваги, позаяк позивач не подавала такі докази під час розгляду справи в суді першої інстанції, а відповідно до ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 квітня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: