1Справа № 335/7503/23 2-о/335/246/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Романько О.О.,

за участі секретаря судового засідання Гутник Є.С.,

представника заявника адвоката Кляшторної Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 9 за адресою: вул. Перемоги, буд. 107Б, м. Запоріжжя, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кляшторної Юлії Василівни, заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

14.08.2023 до суду надійшла заява ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кляшторної Ю.В., заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 на строк 6 місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1 з такими заборонами: заборонити наближатись більше ніж 100 метрів до місця проживання заявника за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити переслідувати та в будь-який спосіб контактувати з заявником.

В обґрунтування своєї заяви зазначив, що ОСОБА_2 є сином заявника, який зареєстрований та проживає за тією ж адресою, що і заявник. Однак, ОСОБА_2 систематично вчиняє щодо заявника домашнє насильство психологічного характеру. Так, ОСОБА_2 поводить себе агресивно, ображає, штовхає заявника, висловлюється на його адресу нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою, вимагає та відбирає гроші, зловживає алкоголем та веде аморальний спосіб життя. Заявник є пенсіонером, хворіє, потребує постійного прийму медикаментів. Неправомірні дії ОСОБА_2 шкодять його здоров`ю. Заявник неодноразово звертався до поліції. Відносно ОСОБА_2 виносилися термінові заборонні приписи як кривдника. Постановами Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) та на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу за вчинення домашнього насильства.

Вказує на те, що враховуючи, що на заходи впливу кривдник не реагує, поведінку не змінює, тому наявні підстави для видачі судом обмежувального припису.

У судовому засіданні представник заявника адвокат Кляшторна Ю.В. заяву підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити та видати обмежувальний припис. Додатково вказала на те, що відомості про можливість перебування ОСОБА_2 за будь-яким іншим місцем проживання надати немає можливості.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином у відповідності по ч. 11 ст. 128 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів та відповідно до ст. 280 ЦПК України, за згодою представника позивача, ухвалити заочне рішення.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення представника заявника, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є сином заявника, та зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявник ОСОБА_1 є пенсіонером, неправомірні дії ОСОБА_2 негативно впливають на його здоров`я. Заявник неодноразово звертався до поліції.

Відносно ОСОБА_2 винесено терміновий заборонний припис серії АА № 214368 від 12.06.2023 стосовно кривдника, яким останньому було заборонено строком на 10 діб контактувати з постраждалою особою, входити та перебувати в місці проживання (перебування) постраждалої особи, зобов`язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи.

Такий же терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 було винесено 01.07.2023 серії АА № 410140 строком на 10 діб з 15.00 год. 01.07.2023 до 15.00. 11.07.2023.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2023 по справі № 335/5595/23 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді 40 годин громадських робіт за вчинення домашнього насильства відносно його батька ОСОБА_1 .

Крім того, постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2023 у справі № 335/5769/23 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у вигляді штрафу за невиконання термінового заборонного припису серії АА 214368 від 12.06.2023 та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу 255 грн..

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 350-2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з визнаними Україною міжнародними стандартами насильство в сім`ї виступає грубим порушенням прав людини і посягає на основні соціальні цінності життя людини, честь та гідність, недоторканність та безпеку, власність та приватне життя, а також на право дітей на виховання у сімейному середовищі.

Базовим нормативно-правовим актом, що визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з положеннями ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Згідно п. п. 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», психологічним насильством є форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Під фізичним насильством закон визначає форму домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Статтею 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких, зокрема, колишнє подружжя.

Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Пунктами 6, 7 ч. 1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Отже аналіз вищевказаних положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дає підстави вважати, що обмежувальний припис за своєю суттю є тимчасовим спеціальним заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19.

Приписами ч. 8 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

В обґрунтування вимог заяви ОСОБА_1 посилається на те, що його син проживає у належній йому на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючи у зазначеному приміщенні, останній вчиняє відносно нього насильство психологічного характеру.

При цьому заявником не було надано беззаперечних доказів на підтвердження того, що в разі не застосування вказаних заявником в заяві про видачу обмежувального припису заходів відносно ОСОБА_2 існує реальна загроза життю та здоров`ю заявника, а також настання тяжких чи особливо тяжких наслідків.

Крім того, суд враховує, що сторони у справі проживають та зареєстровані за однією адресою і задоволення вимог заяви фактично призведе до позбавлення ОСОБА_2 права користування житлом, яке він має на законних підставах.

Відомостей про можливість перебування ОСОБА_2 за іншим місцем проживання не надано.

До матеріалів справи не було долучено доказів, які б засвідчували стан фізичного здоров`я заявника, наявність хвороб та рекомендації щодо медикаментозного лікування та змісту яких можливо б було встановити об`єктивні дані щодо погіршення його стану здоров`я внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_2 , зокрема, шляхом вчинення відносно нього домашнього насильства.

Також, суд звертає увагу на те, що у своїй заяві заявник вказує на застосування щодо нього насильства психологічного характеру, що встановлено і в постановах суду. Про насильство фізичного характеру зазначення немає.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. ст. 80, 81 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом визначається один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього наступних обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи.

Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису.

Постраждала особа може вимагати від кривдника компенсації її витрат на лікування, отримання консультацій або на оренду житла, яке вона винаймає (винаймала) з метою запобігання вчиненню стосовно неї домашнього насильства, а також періодичних витрат на її утримання, утримання дітей чи інших членів сім`ї, які перебувають (перебували) на утриманні кривдника, у порядку, передбаченому законодавством.

При цьому суд враховує, що Закон не передбачає такого виду обмежувального припису, як заборона особі входити до місця реєстрації (квартири), тому за умови доведеності вчинення насильства суд може застосувати інший захід шляхом заборони перебувати у місці спільного проживання (правова позиція Верховного Суду від 04 липня 2019 року у справі № 638/17813/18).

Заявником такої вимоги як заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою заявлено не було. Натомість було зазначено про заборону наближатися на відстань більше ніж 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , яке також є і зареєстрованим місцем проживання його сина, тому суд вважає, що в цьому випадку було обрано неналежний спосіб захисту.

Частиною 3 ст. 26 Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальним кодексом України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Тобто, оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи (правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 159/4550/19 та від 17 лютого 2021 року у справі № 753/19409/19).

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналіз практики ЄСПЛ стосовно порушеного заявницею питання свідчить, що питання можливості отримання та належного виконання обмежувальних приписів є тісно пов`язаним із позитивними обов`язками держави із забезпечення права особи не зазнавати катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження згідно зі ст. 3 ЄСПЛ, а також права на життя згідно ст. 2 та повагу до сімейного і приватного життя, зокрема фізичну і психологічну недоторканність особи, згідно ст. 8 ЄСПЛ.

Суд вважає, що вжиті заявницею розумні заходи для її захисту, а саме звернення до правоохоронних органів, - не дали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявниці.

Підсумовуючи викладене, оцінивши всі докази у сукупності та в їх взаємозв`язку між собою, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою і тому підлягає частковому задоволенню та ухвалення судового рішення про видачу обмежувального припису шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 280, 350-1-350-8 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кляшторної Юлії Василівни, заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису - задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк 6 (шість) місяців, яким визначити такі тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1 з наступними заборонами:

-заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , переслідувати та в будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині заяви відмовити.

Копію рішення направити до Відділу поліції № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області та до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району для взяття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на профілактичний облік.

Рішення суду підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 18.08.2023.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:

Заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Заінтересована особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя: О.О. Романько