ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/1602/21 Номер провадження 22-ц/814/2724/23Головуючий у 1-й інстанції Сайко О. О. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Обідіної О.І., Карпушина Г.Л.

секретар: Андрейко Я.Г.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «КРЕДІ АГРІКОЛЬ»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "КРЕДІ АГРІКОЛЬ"

на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2022 року, постановлене суддею Сайко О.О.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "КРЕДІ АГРІКОЛЬ" про захист прав споживача шляхом застосування наслідків нікчемного правочину, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ» в якому просив застосувати наслідки нікчемності правочину в частині сплати в рахунок комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості (супутня послуга) за кредитним договором та стягнути з АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» на свою користь сплачені ним кошти в рахунок комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості (супутня послуга) за кредитним договором від 01 серпня 2019 року № 6/1744799, у розмірі 21813 грн. 84 коп.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 01.08.2019 між ним та АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» було укладено договір кредиту № 6/1744799, згідно якого йому був наданий кредит в сумі 39517,88 грн., строком на 24 місяці, зі сплатою річних відсотків та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості. На виконання умов договору він сплачував відповідні платежі по кредиту та погасив кредитну заборгованість у повному обсязі, в тому числі комісію.

До Закону України «Про споживче кредитування» внесено зміни, яким комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості визнано незаконною.

Відповідно до п. 1.3.2 договору № 6/1744799 за користування кредитом позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, в розмірі 2,30 % від суми кредиту зазначеної в п. 1.1 договору. Обслуговування кредитної заборгованості включає моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо. Вважає, що п. 1.3.2 кредитного договору є таким, що не відповідає чинному законодавству України та є несправедливим.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» про захист прав споживачів задовольнено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» на користь ОСОБА_1 грошові кошти сплачені ним в рахунок комісії за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором від 01 серпня 2019 року № 6/1744799, в сумі 12 724 грн. 74 копійки.

Стягнуто з Акціонерного товариства «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» на користь держави судовий збір у розмірі 992 гривні 40 копійок.

Рішення суду мотивовано тим, що умова кредитного договору про плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною, тому підлягають застосуванню наслідки виконання нікчемного правочину, шляхом стягнення безпідставно сплачених позивачем коштів в рахунок комісії за обслуговування кредитної заборгованості, яка згідно виписки по рахунку складає 12724,74 грн.

Не погодившись з даним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржило Акціонерне товариство "КРЕДІ АГРІКОЛЬ", просило скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що правовідносини між банком та позивачем регулюється Законом України «Про споживче кредитування», а не Законом України «Про захист прав споживачів».

Сторони погодили усі істотні умови договору, який був укладений між ними, в тому числі п. 1.3.2, згідно якого позичальник зобов`язався сплачувати комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,30% у місяць від суми кредиту, до переліку якої входить багато складових, який є значно ширшим, ніж просто надання інформації щодо кредиту.

Вказує, що чинним законодавством України надано право банківській установі встановлювати плату за обслуговування кредиту, зокрема ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому п. 1.3.2. Договору, укладеного між сторонами, є таким, що відповідає вимогам законодавства.

Зазначено, що місцевим судом при розгляді справи не було враховано правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 по справі № 496/3134/19.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 01 серпня 2019 року між АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», ПрАТ «МетЛайф», від імені та в інтересах якого діє АТ «Креді Агріколь» та ОСОБА_1 укладено комплексний договір № 6/1744799, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 39 517,88 грн., строком на 24 місяці (а.с. 7-8).

Відповідно до п. 1.3.1 договору № 6/1744799 за користування кредитом позичальник сплачує процентну винагороду щомісячно, в розмірі 11.00 % річних (фіксована процентна ставка), починаючи з дня надання кредиту до моменту повного погашення заборгованості за договором.

Відповідно до п. 1.3.2 договору № 6/1744799 за користування кредитом позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, в розмірі 2,30 % від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 договору. Обслуговування кредитної заборгованості включає моніторинг заборгованість, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо.

Згідно виписки з рахунку ОСОБА_1 по договору № 6/1744799, розмір сплаченої позивачем комісії за кредитом становить 12724,74 грн. (а.с. 51).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку про нікчемність п. 1.3.2 договору № 6/1744799, а тому безпідставно сплачені ним кошти в рахунок комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, враховуючи відсутність заборгованості ОСОБА_1 за договором, підлягають поверненню.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для забезпечення чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку з чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України "Про захист прав споживачів", визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України "Про споживче кредитування" безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Разом з тим, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відтак, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Як вбачається з п. 1.3.2. договору під час користування кредитом банк надає Позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до додатку № 1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості» (п. 7.2. Додатку), відповідно до якого позичальник змушений сплатити банку «Плату за обслуговування кредитної заборгованості» за весь період дії кредитного договору в розмірі 21813,84 грн. (а.с. 9).

Проте, у вищевказаному пункті договору не уточнено систематичності запиту вказаної інформації споживачем з оплатою наданих послуг.

Включаючи до договору умови про сплату комісії за щомісячне обслуговування кредиту, банком не було зазначено які саме послуги по обслуговуванню кредиту ним надаються і з чого саме вони складаються, натомість згідно вказаних платежів було встановлено на рівні 2,30 % у місяць від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 Договору.

Позивачу фактично було встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Умова договору про обов`язкову щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості суперечить положенням ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Колегія суддів звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання послуг, зміст яких є незрозумілим споживачу є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за такі супутні послуги банку, які за законом повинні надаватися йому безоплатно, пункт 1.3.2. Договору є несправедливим, містить дисбаланс обов`язків на шкоду позичальника та суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому оплата комісійної винагороди є необґрунтованою.

Схожі за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 та в правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.

Доводи апеляційної скарги, що сплата комісії здійснюється за об`єм послуг який є значно ширшим ніж просто надання інформації про стан кредитної заборгованості, суд вважає необґрунтованими, оскільки доказів на підтвердження надання таких послуг і їх періодичності відповідачем суду надано не було.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання п.1.3.2 договору нікчемним, а тому отримання відповідачем грошових коштів за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 12724,74 грн. є незаконним та підлягає поверненню позивачу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "КРЕДІ АГРІКОЛЬ" залишити без задоволення.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді О.І. Обідіна

Г.Л. Карпушин