Постанова

Іменем України

02 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 758/13264/19

провадження № 61-42св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , поданою представником Любарцем Андрієм Юрійовичем , на рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року у складі судді Гребенюка В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Білич І. М., Коцюрби О. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивований тим, що 10 вересня 2016 року між ним і відповідачем укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі, еквівалентному 10 000 дол. США, а останній зобов`язався повернути указану суму до 31 жовтня 2016 року.

Відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу не виконав.

Просив суд стягнути з відповідача заборгованість в загальній сумі в сумі 1 145 275,72 грн, з яких:

прострочена заборгованість за основним боргом - 241 750,00 грн,

пеня на прострочену заборгованість - 882 387,50 грн,

3% річних за простроченою заборгованістю - 21 138,22 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 зі ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 10 вересня 2016 року в сумі 1 145 275,72 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 зі ОСОБА_2 сплачений при зверненні до суду судовий збір 9 605,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що пункт 1.1 договору передбачає, що позикодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі, еквівалентному 10 000,00 дол. США, а згідно з пунктом 1.3, підписуючи цей договір, позичальник підтверджує, що він отримав готівковими грошовими коштами в гривні всю суму позики, зазначену в п. 1.1. Оскільки наданий позивачем примірник договору містить підпис відповідача, відповідачем не надано належних доказів на спростування підписання договору, суд вважає встановленим факт передачі коштів позивачем відповідачу та відповідно факт виникнення боргових зобов`язань відповідача перед позивачем.

Як передбачено пунктом 2.2 договору, позика повертається шляхом передачі позичальником позикодавцеві готівкових коштів в розмірі, еквівалентному 10 000,00 дол. США за курсом продажу готівкового долару США комерційними банками України. Відповідно до розрахунку позивача, розмір основної суми боргу становить 241 750,00 грн (10 000,00 дол. США за курсом продажу в комерційних банках 24,175 грн/долар станом на 30 вересня 2019 року), розмір пені становить 882 387,50 грн (1 % за 365 днів прострочення), розмір 3 % річних становить 21 138,22 грн (3 % річних за 1064 дні прострочення). Загальна сума заборгованості становить 1 145 275,72 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, контррозрахунків заборгованості не надано. Розрахунок перевірено та прийнято судом.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року апеляційну скаргу адвоката Любарця А. Ю. в інтересах ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року змінено, зменшено розмір пені з 882 387,50 грн до 241 750,00 грн, а також судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 504 638,22 грн, яка складається з заборгованості за основним боргом у сумі 241 750,00 грн, пені у сумі 241 750,00 грн, а також 3% річних у сумі 21 138,22 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 5 046,40 грн.

В іншій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_2 порушив умови договору, зобов`язання не виконав, позичені кошти не повернув. За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки районного суду щодо наявності правових підстав до стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 241 750,00 грн суми боргу за договором позики а також 21 138,22 грн, що становить 3% річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Разом з тим, з висновками районного суду щодо стягнення з боржника пені, в сумі 882 387,50 грн погодитися неможливо. Умовами договору позивачу надано право на стягнення з боржника пені у розмірі 1% від невиконаного грошового зобов`язання за кожен день. Заборгованість ОСОБА_2 за основним боргом становить 241 750,00 грн, між тим пеня на прострочену заборгованість судом визначена у сумі 882 387,50 грн, що значно перевищує розмір збитків. Враховуючи викладене та обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав до зміни рішення суду шляхом зменшення суми пені, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача до 241 750,00 грн.

Твердження апеляційної скарги про порушення процесуальних прав відповідача колегія суддів визнає безпідставними.

Як убачається зі справи, районним судом відмовлено у задоволенні клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої та судово-технічної експертиз з причин затягування відповідачем розгляду справи. Клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи було заявлено і в суді апеляційної інстанції. Між тим, розгляд указаного клопотання під час судового засідання 12 жовтня 2021 року не був вирішений у зв`язку з надходженням заяви адвоката Любарця А. Ю. в інтересах ОСОБА_2 про його зайнятість цього дня у іншому судовому процесі, а також про виявлене у батька відповідача захворювання на ковід та ознак хвороби й у ОСОБА_2 (а. с. 142,143). Колегія суддів враховує, що безспірні докази, які б свідчили про поважність причин неявки у судове засідання ОСОБА_2 12 жовтня 2021року, до справи не долучено.

У наступне судове засідання - 09 листопада 2021року з`явився адвокат Любарець А. Ю. та ОСОБА_2, які підтримали клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи, проте вільні та умовно-вільні зразки підпису ОСОБА_2 , які необхідні для порівняння під час експертного дослідження, до справи не долучили. З урахуванням рекомендацій суду, адвокат Любарець А. Ю. заявив клопотання про оголошення по справі перерви з метою отримання і надання необхідних документів (а. с. 182,183). Судом задоволено клопотання, а також роз`яснено про необхідність особистої явку ОСОБА_2 у наступне засідання з причини необхідності, у випадку вирішення клопотання, відібрання судом експериментальних зразків його підпису та почерку.

Проте у судове засідання 23 листопада 2021 року ОСОБА_2 не з`явився, прибув його інший представник - адвокат Карай О. В., який, посилаючись на складені боржником на його прохання експериментальні зразків підпису та почерку, просив долучити до справи. Одночасно просив долучити вільні зразки підпису ОСОБА_2 , які містилися на окремих аркушах А-4:, які не містили відповідної нумерації та ідентифікації та за словами адвоката були надані йому відповідачем. З урахуванням того, що експериментальні зразки підпису були відібрані у відповідача у поза межами судового засідання, що є неприпустимим, а вільні зразки підпису ОСОБА_2 на поданих адвокатом Карай О. В. матеріалах викликали сумніви щодо їх достовірності, адвокатом було відкликано клопотання й одночасно заявлено прохання про оголошення по справі перерви, проти чого категорично заперечував позивач та його представник, посилаючись на допущену по справі тяганину. Керуючись частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, відповідно до яких суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їх правами та вживає заходів для виконання ними їх обов`язків, а також з метою дотримання принципу диспозитивності (стаття 13 ЦПК), суд клопотання представника ОСОБА_2 задовольнив і оголосив у справі перерву на 07 грудня 2021 року, попередивши його про необхідність сумлінного та відповідального виконання обов`язків.

Проте у наступне судове засідання відповідач та жоден із його представників не з`явилися. 06 грудня 2021 року на електронну пошту суду поступили клопотання від представників ОСОБА_2 про відкладення справи розглядом 07 грудня 2021 року. Зокрема, від адвоката Каракай О. В. - у зв`язку з виявленням у нього захворювання на ковід, а адвоката Любарець А. Ю. - з причин його контактування з хворою особою, адвокатом Карай О. В. (а. с. 191-197). Між тим, як свідчить зміст долученої до справи довідки, виданої 29 листопада 2021 року лабораторією «Сінево» на імя ОСОБА_5 , у пацієнта за наслідками експрес-діагностики виявлено антиген sars-cov-2, проте указано, що результати лабораторних досліджень не є достатньою підставою для постановки діагнозу, а отже, не є безспірним доказом перебування особи у стані хвороби. Наявність антигену може свідчити не лише про наявність захворювання, але й про перенесену хворобу, у зв`язку з чим у довідці зазначено, що інтерпретація результатів та постановка діагнозу виконується тільки лікарем (а. с. 193). Разом з тим, довідки медичного закладу, у якій було б констатовано наявність у адвоката Каракай О. В. саме інфекційного захворювання та давало б іншому адвокату відповідача Любарець А. О. безспірні підстави знаходитися на самоізоляції, до справи не долучено. Зазначене може свідчити про зловживання по справі сторони відповідача процесуальними правами та розцінюються бажанням боржника уникнути від відповідальності за невиконання боргових зобов`язань. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 вересня 2018 року у справі № 552/2378/17.

З огляду на викладене, поведінку відповідача та його представників та те, що справа неодноразово призначалася до розгляду в судовому засіданні й представникам відповідача, які є фахівцями у галузі права неодноразово роз`яснювався зміст Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, проте у чергове судове засідання ні ОСОБА_2 , ні його представник для вирішення заявленого ними клопотання не з`явилися без поважних причин, необхідні зразки підпису відповідача для експертного дослідження не надали, а можливості відібрати експериментальні зразки підпису суд позбавили, колегія суддів дійшла висновку про відхилення заявленого по справі клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи та визнання неявки відповідача та його представника у судове засідання без поважних причин.

Між тим, іншого висновку спеціаліста чи експерта з цього приводу, який вказував би на інші обставини чи давав би підстави сумніватися у обставинах, які просить підтвердити за допомогою судово-почеркознавчої експертизи відповідач, не надано. Не надав відповідач і докази відсутності можливості проведення указаної експертизи самостійно або ухилення від її проведення учасником справи та ухилення від надання оспорюваних документів для проведення відповідно дослідження.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність у справі оригіналу договору на підтвердження безспірних доказів існування у боржника боргових зобов`язань перед позивачем, оскільки матеріали справи містять оригінал договору позики, укладений між сторонами (а. с. 89, 90).

Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про визнання доведеним існування між сторонами відносин на підставі договору позики й невиконання його умов відповідачем.

Аргументи учасників справи

У грудні 2021 року ОСОБА_2 через представника Любарець А. Ю . подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої та апеляційної інстанції залишив поза увагою та не надав належної оцінки доводам відповідача про те, що ОСОБА_2 , як уповноважений представник ТОВ «НВП «БІОТЕК», укладав від імені ТОВ «НВП «БІОТЕК» з ОСОБА_1 виключно інвестиційні договори. ОСОБА_2 , як фізична особа, не мав жодних договірних правовідносин з ОСОБА_1 . Тобто, ОСОБА_2 в ході розгляду даної справи неодноразово заперечував факт укладення ним з ОСОБА_1 10 вересня 2016 року договору позики, на який посилається позивач (та копію якого додає до позовної заяви).

З огляду на ці обставини, а також з метою повного та всебічного дослідження всіх обставин справи відповідачем в суді першої інстанції було заявлено клопотання про проведення судової експертизи. Відповідачем у клопотанні про проведення судової експертизи наголошувалось, що указані обставини мають вирішальне значення для цієї справи, проте для їх встановлення необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Також зазначалось, що почеркознавчі дослідження рукописних записів, підписів, а також технічні дослідження документів проводяться експертом виключно на оригіналах досліджуваних документів. Тобто, проведення даної експертизи є можливим виключно на підставі відповідної ухвали суду про її призначення, оскільки в даному випадку лише суд має повноваження щодо витребування оригіналу договору у позивача, на підставі якого буде здійснюватися відповідна експертиза.

Водночас, як зазначено безпосередньо в рішенні першої інстанції «протокольною ухвалою суду від 27 січня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи». Будь-яких обґрунтувань щодо недоцільності та/або неможливості проведення експертизи в рішенні не зазначено.

Під час розгляду справи в апеляційному суді скаржником також було подано клопотання про проведення почеркознавчої експертизи. В судовому засіданні 08 листопада 2021 року клопотання про проведення почеркознавчої експертизи було задоволено, у судовому засіданні приймав участь безпосередньо відповідач, який повідомив суду про свою готовність надати експериментальні зразки підпису. Проте суд відмовився приймати такі зразки та повідомив про виключний обов`язок заінтересованої сторони самостійно надати суду вільні та експериментальні зразки підпису, у зв`язку з чим судом було оголошено перерву до 23 листопада 2021 року. Завчасно, до чергового судового засідання 19 листопада 2021 року, представником відповідача через канцелярію Київського апеляційного суду подано заяву від 16 листопада 2021 року № 16/11/2021-01 про надання зразків підписів для проведення судової експертизи. Однак суд не відклав розгляд справи, оскільки наявність експрес тесту від Медичної лабораторії «Сінево» без наявності окремо (додатково) «поставленого діагнозу» не стало достатнім доказом наявності хвороби представника. З цих підстав Київським апеляційним судом було зроблено передчасний висновок щодо зловживання процесуальними правами та розглянуто справу за наявними матеріалами.

Належних та допустимих доказів, що давали б суду першої та апеляційної інстанції достатніх підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення грошових коштів зі ОСОБА_2 як заборгованості за договором позики від 10 вересня 2016 року, з урахуванням в цілому заперечення ОСОБА_2 факту укладання такого договору, матеріали справи № 758/13264/19 не містять. Враховуючи це, а також що відповідь на поставлене в клопотанні про призначення почеркознавчої експертизи питання може дати лише експерт, для чого необхідні спеціальні знання, скаржник, виходячи із засад змагальності та рівності сторін у наданні доказів, наполягав на наявності достатніх підстав для задоволення клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Тільки за наслідками проведення даної почеркознавчої експертизи можливо буде досягти дійсно справедливого та об`єктивного розгляду справи, з урахуванням всіх обставин та доводів учасників справи. Тому судом як першої, так і апеляційної інстанції порушено принцип змагальності сторін.

У лютому 2022 року ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що в цій конкретній справі, враховуючи особливості її обставин, розгляд справи без призначення судової експертизи не порушував норм процесуального права. Обґрунтовується це, по-перше, тим, що відповідачем не були надані зразки свого підпису і почерку, які необхідні для призначення судово-почеркознавчої експертизи, а по-друге, поведінка відповідача при розгляді справи мала ознаки зловживання своїми процесуальними правами з метою затягування справи.

Позиція відповідача обмежилась лише його словами («не підписував») і ніяких активних дій на підтримання своєї позиції відповідач не вчиняв. Провадження в цій справі було відкрите ще 14 лютого 2020 року. Протягом майже півтора року відповідач мав можливість для призначення в суді першої інстанції судово-почеркознавчої експертизи, надавши необхідні зразки. Але за весь це час відповідач жодного разу не з`явився до суду першої інстанції для надання експериментальних зразків та не надав взагалі ніяких документів з вільними зразками свого підпису та почерку (при цьому позивачем був наданий суду оригінал договору позики та додаткової угоди - не лише для ознайомлення, а і безпосередньо до матеріалів справи, а. с. 89, 90). Наявна очевидна суперечність в позиції позичальника: він підтверджує, що підписував договір та отримував грошові кошти (проте вважав, що отримує не позику, а інвестиції), але в рамках справи про стягнення з нього суми боргу за договором позики посилається вже на необхідність проведенню судово-почеркознавчої експертизи з метою встановлення особи, що підписала договір.

Первісне клопотання відповідача про призначення судової експертизи стосувалось перевірки не лише його підпису в договорі позики, але також і перевірки часу складання договору та виконання підписів у ньому. Вирішення експертом питання щодо часу складання та підписання договору не узгоджується з позицією відповідача, яка ґрунтується на запереченні факту підписання договору, тобто відповідач не стверджує, що він укладав договір в іншій час, ніж зазначено у наданому договорі позики. Прохання провести експертизу для з`ясування обставин, які фактично не оспорюються, може свідчити про те, що метою подачі відповідачем такого клопотання було часткове пошкодження документів (як наслідок технічної експертизи) та затягування розгляду справи, а не повне і всебічне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Черговим фактом, який може свідчити про дійсні наміри відповідача, є те, що за весь час починаючи з 2019 року (коли був поданий позов), відповідач не звертався до правоохоронних органів, що не зовсім притаманно ситуації, коли особа дізнається, що хтось підробив її підпис в договорі про встановлення істотного грошового боргу цієї особи.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 1512/2-234/11, від 04 липня 2018 року у справі № 369/1923/15, від 26 вересня 2018 року у справі № 346/2946/16, від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16, від 30 жовтня 2019 року у справі № 705/2437/16, 1від 16 червня 2021 року у справі № 756/3115/17, від 10 червня 2020 року у справі № 233/4787/18, від 28 листопада 2018 року у справі № 179/303/17.

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення всього 504 638,22 грн заборгованості. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що відповідно до п. 1.1 договору позики від 10 вересня 2016 року позикодавець - ОСОБА_1 надає позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі, еквівалентному 10 000,00 дол. США, які останній зобов`язується повернути 31 жовтня 2016 року (п. 2.1 договору).

У пункті 1.3 зазначено, що підписуючи цей договір, позичальник підтверджує, що він отримав готівковими грошовими коштами в гривні всю суму позики, зазначену в пункті 1.1.

Згідно з пунктом 2.2 договору, позика повертається шляхом передачі грошових коштів, еквівалентних 10 000 дол. США за курсом продажу готівкового долару США комерційними банками України.

Згідно з пунктом 3.2 договору позики, у випадку порушення позичальником строку повернення позики, передбаченої пунктом 3.1 договору, позичальник виплачує позикодавцю штраф у розмірі 20 % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню в розмірі 1 % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

ОСОБА_2 порушив умови договору, зобов`язання не виконав, позичені кошти не повернув.

Відповідно до розрахунку позивача розмір основної суми боргу становить 241 750,00 грн (10 000,00 дол. США еквівалентно 24,175 грн/долар станом на 30 вересня 2019 року), розмір пені становить 882 387,50 грн. (1 % за 365 днів прострочення), розмір 3 % річних становить 21 138,22 грн (3 % річних за 1064 дні прострочення).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (стаття 545 ЦК України).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі

№ 6-63цс13 зроблено висновок, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності правочину (скасування рішення нотаріуса) всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню».

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК Українивизначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

У постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі

№ 1512/2-234/11 (провадження № 61-37345св18) вказано, що «ОСОБА_5 звертався до суду з клопотанням про витребування оригіналів кредитного договору та договору поруки для призначення судової почеркознавчої експертизи, однак апеляційним судом було відмовлено в задоволенні заявленого клопотання, що підтверджується протоколом судового засідання від 05 квітня 2018 року. Отже, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував факт підписання саме відповідачем ОСОБА_5 договору поруки, може бути висновок почеркознавчої експертизи. Відповідно до статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальної дії, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Отже, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. Тобто, враховуючи те, що відповідач заперечує факт підписання ним договору поруки, суди повинні були роз`яснити останньому його право заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для вирішення питання відповідності його підпису у договорі поруки, і тільки після отримання відповідного висновку експерта або відмови від проведення почеркознавчої експертизи вирішувати питання про доведеність чи недоведенність вимог позову».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) зазначено, що «відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач тричі поспіль не з`явився в судове засідання, у зв`язку з чим суд не мав можливості відібрати експериментальні зразки підпису для проведення судової почеркознавчої експертизи. Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення почеркознавчої експертизи, апеляційний суд виходив з того, що відповідач не надав вільних зразків підпису та почерку за 2013-2015 роки, у зв`язку з чим суд не мав можливості призначити почеркознавчу експертизу. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Доведення обставин, чи підписував ОСОБА_2 договір позики, за яким позивачка просить стягнути заборгованість, має істотне значення для правильного вирішення спору по суті. Оцінюючи обґрунтованість судових рішень про відхилення клопотання про призначення судової експертизи, Верховний Суд вважає, що висновки суду про невиконання або про неможливість виконання судової експертизи у зв`язку з ненаданням відповідних документів для її проведення не є достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання. Дії сторони щодо ненадання під час розгляду клопотання про призначення експертизи певних матеріалів не можуть свідчити про ухилення особи від участі в експертизі, оскільки суди її не призначили, відповідно, клопотання судових експертів про надання матеріалів для проведення експертизи до суду не надходили та не вирішувалися. Зважаючи на наведене, суди попередніх інстанцій під час розгляду справи не вжили усіх необхідних заходів для виконання завдання цивільного судочинства, визначеного у статті 2 ЦПК України, необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової експертизи».

Подібні висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 233/4787/18, від 28 листопада 2018 року у справі № 179/303/17, на які є посилання в касаційній скарзі.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу в цій справі у жовтні 2019 року;

14 лютого 2020 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання на 12 червня 2020 року, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву з дня вручення даної ухвали. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право також надіслати суду всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами;

11 червня 2020 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому, зокрема зазначив, що сторони укладали саме інвестиційні договори - відповідач як представник ТОВ «НВП «БІОТЕК», однак як фізична особа відповідач не мав договірних відносин з позивачем, у зв`язку з чим, заперечив факт укладення з позивачем договору позики. Також заявив клопотання про признання по справі комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи, на вирішення якої поставити наступні питання: чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 на договорі позики ним чи іншою особою; чи відповідає давність підписів, нанесених від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на договорі позики, вказаній на ньому даті; чи відповідає давність договору позики від 10 вересня 2016 року вказаній на ньому даті;

в підготовче засідання 12 червня 2020 року відповідач (його представники) не з`явився, про причини неявки не повідомив (а. с. 43);

12 червня 2020 року, після часу призначення підготовчого засідання, представник відповідача ОСОБА_8 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю (а. с. 47);

19 серпня 2020 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій заперечив проти призначення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи, послався на зловживання відповідачем своїми процесуальними правами та намагання затягнути розгляд справи;

у підготовчому засіданні 21 серпня 2020 року оголошено перерву за клопотанням сторін (а. с. 73);

в підготовче засідання 27 січня 2021 року відповідач та його представник не з`явилися, про причини неявки не повідомили, суд закрив підготовче провадження на призначив розгляд справи на 27 травня 2021 року (а. с. 93);

протокольною ухвалою суду від 27 січня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизиз причин затягування відповідачем розгляду справи;

21 вересня 2021 року Київський апеляційний суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року;

в суді апеляційної інстанції представник відповідача Любарець А. Ю. заявив клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи;

розгляд указаного клопотання під час судового засідання 12 жовтня 2021 року не був вирішений у зв`язку з надходженням заяви адвоката Любарця А. Ю. про його зайнятість, а також про виявлене у батька відповідача захворювання на ковід та ознак хвороби й у ОСОБА_2 ;

у судовому засіданні 09 листопада 2021 року адвокат Любарець А. Ю. та ОСОБА_2 підтримали клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи, проте вільні та умовно-вільні зразки підпису ОСОБА_2 , які необхідні для порівняння під час експертного дослідження, до справи не долучили. Тому Адвокат Любарець А. Ю. заявив клопотання про оголошення у справі перерви з метою отримання і надання необхідних документів, яке апеляційний суд задовольнив, а також роз`яснив про необхідність особистої явки ОСОБА_2 у наступне засідання з причини необхідності, у випадку вирішення клопотання, відібрання судом експериментальних зразків його підпису та почерку;

у судове засідання 23 листопада 2021 року ОСОБА_2 не з`явився, його представник - адвокат Карай О. В., посилаючись на складені боржником експериментальні зразки підпису та почерку, просив долучити їх до справи. Одночасно просив долучити вільні зразки підпису ОСОБА_2 , як встановив апеляційний суд - які містилися на окремих аркушах А-4, не містили відповідної нумерації та ідентифікації та за словами адвоката були надані йому відповідачем. З урахуванням того, що експериментальні зразки підпису були відібрані у відповідача у поза межами судового засідання, а вільні зразки підпису ОСОБА_2 на поданих адвокатом Карай О. В. матеріалах викликали сумніви щодо їх достовірності, адвокатом було відкликано клопотання й одночасно заявлено прохання про оголошення перерви, проти чого заперечував позивач та його представник, посилаючись на допущену у справі тяганину. Апеляційний суд клопотання задовольнив та оголосив перерву до 07 грудня 2021 року (а. с. 189);

07 грудня 2021 року у чергове судове засідання ні ОСОБА_2 , ні жоден із його представників для вирішення заявленого ними клопотання не з`явилися;

06 грудня 2021 року на електронну пошту суду подані клопотання від представників ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, зокрема, адвоката Каракай О. В. - у зв`язку з виявлення у нього захворювання на КОВІД, а адвоката Любарець А. Ю. - з причин його контактування з хворою особою - адвокатом Карай О.В. (а. с. 191-197). Апеляційний суд встановив, що зміст долученої до справи довідки від 29 листопада 2021 року лабораторією Сінево на ім`я ОСОБА_5 за наслідками експрес-діагностики виявлено антиген sars-cov-2, що не свідчить про перебування особи у стані хвороби (а. с. 193). Докази підстав знаходитися на самоізоляції іншим адвокатом Любарець А. О. до справи не долучено. Тому суд визнав неявки відповідача та його представника у судове засідання без поважних причин.

Суд апеляційної інстанції врахував, що справа неодноразово призначалася до розгляду в судовому засіданні, представники відповідача є фахівцями у галузі права, їм неодноразово роз`яснювався зміст Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, проте у чергове судове засідання ні позивач, ні його представники для вирішення заявленого ними клопотання не з`явилися без поважних причин, необхідні зразки підпису відповідача для експертного дослідження не надали, а можливості відібрати експериментальні зразки підпису суд позбавили. При цьому позивачнадав оригінал договору позики, укладений між сторонами, до справи в суді першої інстанції (а. с. 89, 90).

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано визнав та врахував зловживання процесуальними правами сторони відповідача у формі штучного ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі та/або вчиненню інших процесуальних дій, з метою уникнути відповідальності за невиконання боргових зобов`язань. У зв`язку з цим прийняв рішення про можливість вирішення справи за наявними в ній доказами та відхилив клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що суди необґрунтовано відхилили клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи, а висновок апеляційного суду не суперечить висновкам Верховного Суду, на які є посилання в касаційній скарзі, щодо засад змагальності та рівності сторін у наданні доказів, додержання принципів справедливого та об`єктивного судового розгляду.

Суди встановили, що ОСОБА_2 не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики та у визначений сторонами у договорі позики строк кошти позикодавцю не повернув, тому зробили обґрунтований висновок, що позивач підтвердив своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, з урахуванням 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України.

Разом з тим, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 1 частини першої статті 611 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 549, частиною третьою статті 551 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, розмір може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17 (провадження № 61-12636св21) вказано, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)». У справі, що переглядається: позивач просив стягнути солідарно з відповідачів пеню та штраф за невиконання умов договору позики та додаткового договору до нього від 11 листопада 2016 року; умовами договору позики, укладеним 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником), передбачено зобов`язання ОСОБА_2 повернути позикодавцю борг до 12 год 00 хв 11 березня 2017 року; пеня і штраф нараховані позивачем після настання строку повернення позики (т. 1, а. с. 107-111, 159, 161). За таких обставин підстав для задоволення позовних вимог позивача про солідарне стягнення з відповідачів пені та штрафу за невиконання умов договору позики та додаткового договору до нього від 11 листопада 2016 року, що нараховані позивачем після настання строку платежу (повернення позики) - 11 березня 2017 року, немає, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У справі, що переглядається:

звертаючись у жовтні 2019 року до суду з указаним позовом, позивач просив стягнути пеню, яку нарахував за 365 днів (останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду);

суди встановили, що відповідно до п. 1.1 договору позики позикодавець - ОСОБА_1 надає позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти, які останній зобов`язується повернути 31 жовтня 2016 року (п. 2. 1 договору).

За таких обставин немає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів пені за невиконання умов договору позики, що нарахована позивачем після настання строку платежу (повернення позики), оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17 (провадження № 61-12636св21), дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та постанова апеляційного суду в оскарженій частині частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення в частині стягнення пені скасувати та відповідно змінити в частині стягнення загальної суми заборгованості, а в іншій оскарженій частині - залишити без змін.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, то сплачений сторонами судовий збір при зверненні до суду позовом, апеляційною та касаційною скаргами підлягає перерозподілу пропорційно задоволеним вимогам. Розмір заявлених вимог - 1 145 275,72грн (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 262 888,22 грн (23 %). Позивач сплатив при зверненні до суду з позовом 9 605 грн судового збору, відповідач у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції сплатив 14 407 грн, переглядом справи у суді касаційної інстанції - 10 210 грн. Тому з відповідача належить до стягнення всього 8 290,79 грн, а фактично сплачено 24 617 грн, у зв`язку з чим відповідну різницю слід стягнути на його користь з позивача в сумі 16 326,21 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 рокув частині задоволених позовних вимог про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 241 750 грн пені скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 рокув частині стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 загальної суми заборгованості змінити, зменшивши суму стягнення з 504 638,22 грн до 262 888,22 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на сплату судового збору в сумі 16 326,21 грн.

В іншій оскарженій частині рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 рокузалишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року в скасованій та зміненій частинах втрачають законну силу і подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук