ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2023 року м. Чернівці

справа № 725/7045/21

провадження 22-ц/822/505/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів : Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретар Петранюк Ю.Т.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 05 січня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтовано наступним. Позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 12.09.2018 року.

В даному будинку зареєстрована його колишня дружина відповідач ОСОБА_1 як колишній співвласник та яка не проживає у зазначеному будинку з грудня 2018 року, після відчуження будинку шляхом укладення між сторонами договору дарування. ОСОБА_1 виїхала за межі України. Спільне господарство у сторін відсутнє, у будинку відсутні особисті речі та предмети побуту відповідача. Добровільно відповідачка не знялась з реєстрації, будь-які контакти з нею втрачено, а реєстрація її місця проживання у належному будинку створює позивачу перешкоди в користування та розпорядженні власністю.

Просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 05 січня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908 грн судового збору.

Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівців від 12 квітня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 05 січня 2022 року залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 05 січня 2022 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду вважає незаконними та необґрунтованим у зв`язку із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права.

Посилається на те що житловий будинок АДРЕСА_1 являється єдиним житлом позивачки ОСОБА_1 . У неї на праві власності немає і не було більше жодного житла. Відсутність по місцю проживання ОСОБА_1 викликана поважними причинами, пов`язаними з борговими зобов`язаннями, що змусили її виїхати за кордон на роботу для їх погашення.

Будинок АДРЕСА_2 належав дідусю позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , який в подальшому перейшов у спадок її бабусі ОСОБА_4 і по даній адресі, на земельній ділянці, яка належала бабусі ОСОБА_4 , позивачкою самочинно збудовано житловий будинок літ. «Б», літню кухню літ. «Е», гараж літ. «В» та вбиральню літ. «Г».

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 30.01.2009 року №2-693/2009 року за позовом ОСОБА_5 до Чернівецької міської ради, треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено позов про визнання права власності на нерухоме майно та його поділ.

Право власності на вищезазначений житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами номер АДРЕСА_1 , зареєстровано на підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, яка зареєстрована Управлінням держархбудінспекції у Чернівецькій області 18 травня 2016 року.

12 вересня 2018 року ОСОБА_1 подарувала (одну другу) частку житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , своєму чоловікові ОСОБА_2 .

Факт тимчасового не проживання відповідачки ОСОБА_1 у спірному будинку обумовлений виключно поважними причинами, зокрема пов`язаними з борговими зобов`язаннями, що змусили її виїхати за кордон на роботу для їх погашення, а отже не може слугувати підставою для позбавлення її права користування житлом. На сьогоднішній день ОСОБА_1 ще не погасила всі боргові зобов`язання, а тому працює за кордоном.

Відповідачка вважає, що не втратила право користування спірним будинком.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 12.09.2018 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.09.2018 року

Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрацію №341102-1 від 28.09.2021 року виданої Відділом з питань оформлення дозвільних документів Чернівецької міської ради, у даному будинку окрім інших осіб зареєстрована відповідачка ОСОБА_1 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 є колишнім співвласником житлового будинку і уклавши договір дарування втратила право користування зазначеним житловим будинком.

Відповідно до положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, слід брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Колегією суддів встановлено, що 12.09.2018 року між сторонами укладений договір дарування, відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 частку житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами за адресою : АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 12.09.2018 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.09.2018 року.

Позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою : АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрацію №341102-1 від 28.09.2021 року виданої Відділом з питань оформлення дозвільних документів Чернівецької міської ради, у даному будинку окрім інших осіб зареєстрована відповідачка ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 04.12.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Зазначені обставини підтверджені матеріалами справи.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 вказаного кодексу наведено випадки, в яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В позові позивач посилався на те, що відповідач в грудні 2018 року виїхала за кордон і з того часу не проживає в будинку.

З копії закордонного паспорта відповідачки вбачається, що вона перетнула кордон України 29.12.2018 року. Жодних доказів на підтвердження того, що з грудня 2018 року відповідач поверталася в Україну, матеріали справи не містять і апелянтом цього не спростовано.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Зазначений висновок містить постанова Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на поважність причин тривалого перебування за кордоном, зокрема наявність боргових зобов`язань відповідача, однак належними та допустимими доказами це не підтверджено, як і не підтверджено, що відповідач має постійне, офіційне місце роботи за межами України.

Суд критично оцінює доводи апелянта, щодо позбавлення відповідача єдиного житла. Колегія суддів при цьому враховує, що відповідачка ОСОБА_1 , маючи об`єктивну можливість проживати в будинку, відчужила свою частину за договором дарування, тобто безкоштовно, що свідчить про її намагання позбутися наявного в неї житла.

Колегія суддів оцінює вимоги позивача про визнання припиненим права відповідачки на користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції.

Для дотримання балансу захисту права власності позивача та прав відповідача, колегія суддів враховує, що відповідачка вже не є членом його сім`ї, позивач створив нову сім`ю. Маючи об`єктивну можливість проживати в будинку, відповідач відчужила свою частину за договором дарування, тобто безкоштовно, що свідчить про її намагання позбутися наявного в неї житла. Досить тривалий час (з грудня 2018 року) перебуває за кордоном, отже в будинку не проживає, свої речі там не зберігає. Такі обставини свідчать про втрату інтересу відповідачки до вказаного житла.

Зазначеного апелянтом не спростовано та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин тривалої відсутності відповідачки у спірному житлі.

Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси позивача, як власника будинку та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Виселення не покладає на відповідача надмірний тягар, не порушить баланс інтересів сторін, оскільки відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, з огляду на відчуження відповідачем своєї частини будинку за договором дарування, перебування за кордоном з грудня 2018 року, тому право власності позивача підлягає захисту.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 05 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови 21 серпня 2023 року.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді: М.І. Кулянда

О.О. Одинак