Справа № 489/1647/23
Провадження № 2/489/1095/23
РІШЕННЯ

Іменем України

22 серпня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Костюченка Г.С.,

при секретарі судового засідання Ревицької Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування

встановив:

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, просив визнати недійсним договір дарування 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 11.06.1976 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений Державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори.

Стягнути з відповідача судові витрати.

Як підставу позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 23.03.2023 позивачем було виявлено в процесі розгляду цивільної справи № 489/649/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою, наявність договору дарування 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 11.06.1976 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений Державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори.

ОСОБА_1 в позовній заяві стверджував, що оспорюваний договір був складений шляхом вчинення незаконних, неправомірних дій, злочину, кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, без участі його бабусі - ОСОБА_3 а іншою особою, яка не була власником подарованого нерухомого майна і розпорядилася неналежним їй, а належним його бабусі майном, яке підлягало передачі йому в порядку спадкування.

Позивач вважав, що договір дарування, укладений шляхом вчинення злочину, кримінального правопорушення, внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей є недійсним.

Ухвалою Ленінського районного суду від 19.04.2023 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 15.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У підготовчому засіданні судом було роз`яснено позивачу та його представнику право заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Також було роз`яснено наслідки звернення з позовом не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом (неналежного відповідача).

Також залучено до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , як співвласника житлового будинку АДРЕСА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача - Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області в судове засідання не з`явився, повідомлений про час розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. На адресу суду надійшов лист за підписом завідувача Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори позовні вимоги не визнав, надав суду пояснення, зазначив наступне.

Третя Миколаївська державна нотаріальна контора не є стороною оспорюваного договору, нотаріуси не стають безпосередніми учасниками матеріальних правовідносин, факт виникнення, зміни чи припинення яких вони посвідчували, і до них не можна пред`являти позовних вимог і залучати їх як відповідачів у цивільних справах, що виникають з відповідних матеріальних правовідносин.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача і оцінивши наявні в ній докази, суд встановив наступне. Відповідно до договору дарування частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок від 05.05.2021, посвідченого ПН ММНО Ягужинською К.Т., ОСОБА_2 належить 2/3 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок

АДРЕСА_1 цілому вказаний житловий будинок має наступні характеристики: житловий будинок літ. А-2, загальна площа 239,5 кв.м., житлова площа 141,8 кв.м.; гараж літ. Б; літня кухня літ. В; гараж літ П; баня літ. Р; ворота № 2,6; огорожа №4, 5, 8, 10; споруди № 9; замощення І, ІІ.

Згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.02.2023 по справі № 489/6124/21, яке набрало законної сили 09.03.2023 ОСОБА_1 належить право власності на 1/3 часку житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Договір дарування 1/6 частини житлового будинку за літ. А-1 АДРЕСА_1 був укладений 11.06.1976 року між ОСОБА_3 (ОСОБА_3) та ОСОБА_4 , посвідчений Державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3437.

Факт родинних відносин між позивачем та спадкодавцем підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах спадкової справи та доданими до позову.

При вирішенні спору суд виходить з наступного правого регулювання.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

В ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 р., яка регулювала правовідносини на час укладення оспорюваного договору, передбачалося, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР 1963 р. угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.. 57 ЦК УРСР 1963 р. угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози,зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною,атакожугода,яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 10.04.2019 по справі № 522/9562/16-ц.

Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Позивач в позовній заяві зазначав, як підставу позовних вимог змову вчинення незаконних, неправомірних дій, злочину, кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, без участі його бабусі - ОСОБА_3 а іншою особою, яка не була власником подарованого нерухомого майна і розпорядилася неналежним їй, а належним моїй бабусі майном, яке підлягало передачі йому в порядку спадкування.

При цьому не зазначає які саме особи вчинили протиправні дії, також не надає суду доказів будь - яких порушень закону, або невідповідності його вимогам при оформленні договору дарування та його посвідченні.

Вироку суду щодо притягнення винних осіб за зазначеним представником позивача злочином суду не надано.

Визнання договору дарування недійсним можливе лише за певних умов (проведення відповідної експертизи тощо, набранням вироку суду законної сили про визнання винних осіб) та пред`явленні позову до іншого співвласника нерухомого майна, із зазначенням правової підстави, що в даному випадку відсутнє.

Щодо зазначення позивачем у справі в якості відповідача Третьої миколаївської державної нотаріальної контори, суд вважає таке залучення помилковим, так як остання є неналежним відповідачем у справі.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписамистатті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України.

Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

У підготовчому судовому засіданні судом було роз`яснено позивачу та його представнику право заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Наслідки звернення з позовом не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом (неналежного відповідача), судом позивачу та його представнику було роз`яснено.

Позивач його представник наполягали, що саме Третя Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області є належним відповідачем.

Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов.

Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача.

Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача.

Так нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Таким чином, нотаріус не є відповідачем у спорах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією.

Відповідно до Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочин, залучаються до участі у справі, як треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору.

Нотаріус не є заінтересованою особою у спорі пункт 18 постанови Пленум Верховного Суду України у від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Отже, Третя Миколаївська державна нотаріальна контора не є стороною оспорюваного договору, нотаріуси не стають безпосередніми учасниками матеріальних правовідносин, факт виникнення, зміни чи припинення яких вони посвідчували, і до них не можна пред`являти позовних вимог і залучати їх як відповідачів у цивільних справах, що виникають з відповідних матеріальних правовідносин.

Оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог до вказаного відповідача, Третя Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області є належним відповідачем.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Повний текст судового рішення складено 22 серпня 2023.

Суддя Г. Костюченко