Номер провадження: 22-ц/813/2425/23
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: заявник - ОСОБА_1 , заінтересована особа: Приморський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2021 року, постановлену Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Абухіна Р.Д. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Приморський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту нещасного випадку (отримання травми), що стався з ОСОБА_1 26 вересня 1991 року при виконанні службових обов`язків під час проходження військової служби в Збройних Силах України (далі - ЗСУ), заінтересована особа Приморський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки міста Одеси.

23 грудня 2020 року до суду надійшла заява військового комісара Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки міста Одеси про залишення заяви без розгляду, оскільки існує спір про право, від встановлення такого юридичного факту у заявника не виникають, не змінюються та не припиняються особисті майнові права.

11 березня 2021 року до суду надійшли додаткові пояснення заявника, в яких зазначено, що він звернувся до Генерального штабу ЗСУ в позасудовому порядку врегулювання питання про встановлення факту нещасного випадку, що стався 26 вересня 1991 року. Листом начальника Управління правового забезпечення Генерального штабу ЗСУ від 25 січня 2021 року повідомлено, що за наявними документами відсутні підстави для призначення (проведення) розслідування факту отримання ним травми у 1991 році.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 26 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Судове рішення мотивовано тим, що встановлення причин та обставин отримання військовослужбовцем травми здійснюється у позасудовому порядку і віднесено до компетенції інших органів.

ОСОБА_1 не надав доказів звернення до компетентних органів з вимогою про видачу довідки про отримання травми або не складення такої довідки за фактом травмування.

Юридичний факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви встановлено, що існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2021року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводами апеляційної скарги є те, що судом не було розглянуто додаткові пояснення та заперечення на клопотання від 26 березня 2021 року. Також заявник звертає увагу на порушення судом процедури розгляду справи. Так, зі скріншоту екрану електронний суд у справі № 522/11482/20 вбачається, що оскаржувану ухвалу було зареєстровано ще 25 березня 2021 року, отже суд завчасно її підготував, без вивчення додаткових пояснень та заперечень на клопотання від 26 березня 2021 року. ОСОБА_1 також зазначає, що суд першої допустив підміну понять «поранення» та «контузія», які більш того не відноситься до випадку, що належало дослідити у даній справі. Апелянт вважає, що Положення № 260 від 09 вересня 1987 року, на яке посилався суд першої інстанції, застосуванню не підлягає, оскільки втрата працездатності через травму в апелянта настала не одразу, а на час її розслідування вже діяв Наказ Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року № 36 (в редакції Наказу Міноборони України від 11 грудня 2017 року № 656) «Інструкція про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України», що дозволяє у даному випадку судовий розгляд, який, як підкреслює апелянт, є єдиним шляхом встановлення факту нещасного випадку. Заявник вважає, що висновок суду першої інстанції про існування у даній справі спору про право є помилковим, оскільки існування фактів, які просить встановити апелянт, підтверджено доказами, що з високим степенем достовірності підтверджують обґрунтованість вимог заявника, а спір про право не вбачається у даному випадку ніяким чином. Заявником надано суду докази свого звернення до вищого органу військового управління Генерального штабу Збройних Сил України за роз`ясненнями та з метою у позасудовому порядку встановити факт нещасного випадку (отримання травми), на що отримано відмова та роз`яснення, що книги обліку пригод та нещасних випадків по КВЗВКУ на зберігання до архіву не надходили, відповідно не дає змогу встановити факт нещасного випадку. До повноважень Приморського районного ТЦК та СП не входить обов`язок встановлення таких фактів. Висновок суду про те, що вказаний факт заявнику необхідний для отримання одноразової грошової допомоги, є припущенням, оскільки таку допомогу ОСОБА_1 вже отримав у 2019 році. Доказів існування спору про право матеріали справи не містять.

Оскільки жоден державний орган, який фактично може мати відношення щодо встановлення факту нещасного випадку (отримання травми), що стався 26 вересня 1991 рок при виконання заявником службових обов`язків під час проходження військової служби в ЗСУ з ОСОБА_1 не має юридичних підстав для надання такої довідки, тому надання її може бути здійснено лише у судовому порядку.

Приморський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що для встановлення факту настання нещасного випадку повинно бути проведено розслідування вищим органом військового управління, яке може буди потім оскаржено у судовому порядку, тож факт, на встановленні якого наполягає заявник, у порядку окремого провадження встановленню не підлягає та просив закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , оскільки постановою Одеського апеляційного суду від 02 листопада 2020 року, відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Приморський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки міста Одеси, про встановлення факту нещасного випадку (отримання травми), що стався 26 вересня 1991 року під час виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в ЗСУ.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 26 березня 2021 року скасовано, провадження у справі закрито.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 07 липня 2020 року у справі № 521/10520/20, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 02 листопада 2020 року, відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Приморський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки міста Одеси, про встановлення факту нещасного випадку (отримання травми), що стався 26 вересня 1991 року під час виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в ЗСУ.

Заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, у справі № 521/10520/20 та його заява про встановлення факту, що має юридичне значення, у справі № 522/11482/20 є тотожними.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати ухвалу апеляційного суду і зобов`язати суд першої інстанції розглянути його заяву, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, ухвала Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року скасована та справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що хоча заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, у справі № 477/1298/20 може бути тотожною його заяві у справі № 521/10520/20, в якій відмовлено у відкритті провадження, проте апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що оскільки 07 липня 2020 року Малиновський районний суд міста Одеса постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі № 521/10520/20 з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, то звернення ОСОБА_1 у справі № 477/1298/20 є повторним і для закриття провадження у ній слід застосувати саме пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки для застосування такого визначальним є саме вирішення спору шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі, тобто має бути вирішений спір (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17). Натомість, по справі № 521/10520/20 було відмовлено у відкритті провадження.

Тому висновок апеляційного суду про закриття провадження у справі, яка переглядається Верховним Судом, на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України є помилковим.

Після надходження справи до Одеського апеляційного суду, за допомогою автоматизованої системи розподілу справ від 24 грудня 2021 року передана на розгляд суддям Гірняк Л.А. (головуючий), Комлева О.С., Цюри Т.В.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 липня 2022 року призначено склад суду Гірняк Л.А. (головуючий), Сєвєрова Є.С., Вадовська Л.М. (на підставі перебування у відпустці, суддів Комлевої О.С., Цюри Т.В., на підставі пункту 3.8 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28 грудня 2018 року (із змін. та доп.).

Суддя Гірняк Л.А. по вказаній справі заявила самовідвід, з тих підстав, що вона приймала участь у розгляді справи, по якій 02 листопада 2020 року у складі: головуючого-судді Комлевої О.С., суддів: Гірняк Л.А. Сегеда С.М. була ухвалена постанова, в якій вже висловила свою думку щодо процесуального питання.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справа передана новому судді Колеснікову Г.Я. у том ж складі суддів: Вадовської Л.М. та Сєвєрової Є.С.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року провадження № 522/11482/20 зупинено до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.

Справа перебувала у провадженні судді ОСОБА_2 .

Відповідно до рішення Вищої Ради Правосуддя від 21.02.2023 року суддю ОСОБА_2 звільнено у відставку.

У зв`язку з відставкою судді ОСОБА_2 справу передано до провадження судді Назарової М.В., судді учасники колегії: Сєвєрова Є.С., Вадовська Л.М. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2023).

Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без участі, оскільки доказів, пояснень, інформації достатньо для вирішення справи без його участі.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2023 вилучено суддів Сєвєрову Є.С., Вадовську Л.М. у зв`язку із перебуванням у відпустці, нові судді у складі суду Кострицький В.В., Лозко Ю.П.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 травня 2023 року на підставі заяви ОСОБА_1 поновлено провадження у справі № 522/11482/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2021 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Приморський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про встановлення факту,що має юридичне значення, та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи на 06 червня 2023 року о 11.30 год.

В судове засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, від заявника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просить задовольнити його апеляційну скаргу. Вказане відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Приморського районного суду міста Одеси від 26 березня 2021 року, якою заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України, оскільки встановлення причин та обставин отримання військовослужбовцем травми здійснюється у позасудовому порядку і віднесено до компетенції інших органів. ОСОБА_1 не надав доказів звернення до компетентних органів з вимогою про видачу довідки про отримання травми або не складення такої довідки за фактом травмування. Юридичний факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви встановлено, що існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

Переглядаючи вказану ухвалу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Встановлення факту, що має юридичне значення в окремому провадженні, можливе при умові, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

У справі № 287/167/18-ц, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 33-35 зазначеної постанови від 30 січня 2020 року зазначила про таке:

«Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній».

Визначаючи, чи пов`язується з встановлення зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

У цій справі заявник звернувся до суду з метою встановлення факту нещасного випадку (отримання травми), що стався із ним 26 вересня 1991 року при виконанні службових обов`язків під час проходження військової служби в Збройних Силах України, зазначаючи метою такого офіційне залучення документів (рішення суду), яке свідчить про факт нещасного випадку як факту, що має юридичне значення, до особової справи полковника у відставці ОСОБА_1 .

Станом на час отримання травми, про встановлення якої заявник позивається, встановлення, розслідування та облік такого регулювався Положенням № 260 від 09 вересня 1987 року про медичне освідоцтво у збройних силах СРСР.

Наразі таке внормовано Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженою Наказом Міністерства оборони України від 06 лютого 2011 року № 36 (зі змінами в редакції Наказу Міністерства оборони № 656 від 11 грудня 2017 року) (далі- Інструкція).

Цією Інструкцією передбачений позасудовий порядок встановлення нещасного випадку у Збройних Силах України. І тільки, як прописано в Інструкції, у разі ліквідації військової частини та за відсутності правонаступника встановлення факту настання нещасного випадку розглядається у судовому порядку. Однак заявник не надав відмову уповноваженого органу провести таке розслідування, не надав доказів про відсутність правонаступників, а також доказів що перед зверненням до суду він звертався до заінтересованої особи (іншої уповноваженої особи) чи інший відповідний державний орган для підтвердження необхідного йому факту.

Крім того, відповідно Інструкції, розслідування має бути проведено, яке організовує та проводить вищий орган військового управління.

Отже, висновок суду про те, що встановлення причин та обставин отримання військовослужбовцем травми здійснюється у позасудовому порядку і віднесено до компетенції інших органів, є правильним.

Проте, наведене є підставою для застосування передбачених п. 1 частини першої статті 255 ЦПК України наслідків у вигляді закриття провадження у справі, а не помилково застосованих судом наслідків, передбачених ч. 4 ст. 315 ЦПК України судді, коли суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду, що і було зроблено судом.

Не заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про неможливість іншим чином встановити факт, про який він просить, з огляду на отриману ним відмову з Генерального штабу Збройних Сил України у роз`ясненнях та з метою у позасудовому порядку встановити факт нещасного випадку (отримання травми), та що книги обліку пригод та нещасних випадків по КВЗВКУ на зберігання до архіву не надходили. Вказане не спростовує обов`язку відповідних органів провести таке розслідування відповідно до Інструкції № 656 від 11 грудня 2017 року, і суд не може підмінювати собою відповідні органи, уповноважені державою на виконання певних функцій в межах своїх повноважень.

Більш того, внормування пунктом 3 Розділу другого вказаної Інструкції, що у разі переформування військової частини, у якій стався такий нещасний випадок, розслідування проводиться її правонаступником, а у разі ліквідації військової частини за відсутності її правонаступника встановлення факту настання нещасного випадку розглядається у судовому порядку, не свідчить, що таке має здійснюватися саме в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 р. № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Вказане Положення затверджене відповідно до частини восьмої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року по справі № 290/289/22-ц, врахувавши визначені законом завдання цивільного судочинства, визнав недопустимим ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

Отже, лише у разі дотримання заявником позасудового порядку встановлення факту нещасного випадку (отримання травми) із ним, що стався 26 вересня 1991 року, при виконання службових обов`язків під час проходження військової служби, та вичерпання таких можливостей, він не позбавлений права в залежності від отриманих результатів в подальшому обирати належний захист своїх прав, у тому разі і судовий, але, відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані не з цивільними правами, а з публічно-правовими відносинами заявника з державою, що виключає їх вирішення в порядку цивільного судочинства.

Щодо клопотання заінтересованої особи про закриття апеляційного провадження з посиланням як на правову підставу такого на п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, то таке є помилковим власним тлумаченням вказаною особою норм цивільного процесуального законодавства, оскільки стаття 255 ЦПК України регулює підстави для закриття провадження у справі та дає виключний перелік такого. Натомість апеляційне провадження закривається у випадках, передбачених ст. 362 ЦПК України, і такого по справі не встановлено.

Що стосується закриття провадження у справі за п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, то по справі відсутні судові рішення, якими закінчено розгляд справи рішення або ухвала про закриття провадження у справі, отже така норма є незастосовною по справі.

Таким чином, апеляційний суд, на підставі ст. 377 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а судове рішення, як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України).

Керуючись ст. 367, 374, 377 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2021 року скасувати.

Провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Приморський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про встановлення факту, що має юридичне значення - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 06 червня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В.Кострицький

Ю.П. Лозко