Справа № 939/2069/19
РІШЕННЯ

Іменем України

08 серпня 2023 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючого судді - Унятицького Д.Є.,

за участю секретаря - Щербакової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Бородянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів оренди, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, який мотивував тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_6 відкрилася спадщина на магазин по АДРЕСА_1 . Спадкоємцями ОСОБА_6 є він (позивач) та сини померлого від іншого шлюбу: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , законним представником яких є їх мати ОСОБА_3 з якою батько на час смерті був розлучений. У встановлений законом строк всі вони прийняли спадщину, їх частки у спадщині є рівними і становлять по 1/3 кожному. Однак не дивлячись на те, що він являється співвласником магазину, він не має можливості володіти, користуватись та розпоряджатись ним, оскільки з липня 2016 року ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_7 здійснюють підприємницьку діяльність у вказаному магазині, а документи на підставі яких вони цю діяльність здійснюють йому не надають. 27 вересня 2016 року депутатом Пісківської селищної ради складений акт з якого вбачається, що 12 вересня 2016 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір оренди спірного магазину. Оскільки до 27 березня 2020 року договір оренди відповідачами йому не наданий, то він не знав як ОСОБА_3 уклала договір оренди: як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_5 , які як особи, що мають майнові права могли б виступати як орендодавці кожен по 1/6 частці спірного магазину, чи на іншій законній підставі. Коли в липні 2016 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 почали здійснювати торгівлю у спірному магазині, то за його заявою РП ПАТ «Київобленерго» припинило електропостачання цього приміщення. Після поновлення постачання електроенергії він, в грудні 2016 року звернувся до ПАТ «Київобленерго» із запитом з ким і коли був укладений договір на електропостачання, але відповіді не отримав, оскільки не був стороною договору. Отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом він запропонував ОСОБА_2 і ОСОБА_7 укласти з ним договори оренди, але отримав відмову. 11 січня 2019 року він звертався до начальника Ірпінського управління ГУ ДФС в Київській області із запитом про надання інформації про те, на якій підставі ОСОБА_7 використовує спірний магазин для своєї діяльності. 26 лютого 2019 року депутат Пісківської селищної ради склав акт про те, що в спірному магазині здійснює торгівельну діяльність ФОП ОСОБА_7 , але документи на підставі яких ця діяльність здійснюється йому не надано і її проведення з ним не узгоджувалось. В інформаційному куточку магазину розміщена інформація про те, що торгівлю здійснюють ФОП ОСОБА_2 згідно ліцензії на право роздрібної торгівлі та ФОП ОСОБА_7 згідно ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями. 04 вересня 2019 року він звертався до голови Пісківської ОТГ з заявою про надання інформації, про те коли і з ким укладена угода на постачання електроенергії в магазин, але відповіді не отримав. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не відповіли на його пропозицію укладення договору оренди та надання йому договорів оренди спірного приміщення. З договору оренди нежитлового приміщення від 17 листопада 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 та на той час неповнолітнього ОСОБА_4 уклала договір оренди з ОСОБА_2 , однак вона не має права виступати як орендодавець, оскільки таким може бути малолітній ОСОБА_5 , а вона його законним представником; крім цього вказаний договір підписаний не ОСОБА_3 .. До укладення договору про розподіл спадщини ОСОБА_3 вчиняла дії, які б змусили його (позивача) відмовитись від своїх спадкових прав, а з пропозицією про визначення порядку користування чи про поділ в натурі спірного приміщення відповідно до часток у праві власності до нього не зверталась. Натомість без його згоди продовжує здавати приміщення магазину в оренду та отримувати від ОСОБА_2 орендну плату у розмірі 5 000,00 грн., щомісяця. Вчиненням відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсного правочину позивачу завдано збитків у вигляді неотриманих коштів, які він міг би отримати в разі укладення 12 вересня 2016 року договору оренди разом з іншими спадкоємцями, що становить 1/3 частку орендної плати (відповідно до частки у праві на спадщину), до отримання ним 15 грудня 2018 року свідоцтва про право на спадщину становить 44 982,00 грн. (5 000,00 грн. орендної плати : 3 х 27 міс.) і з 15 грудня 2018 року по даний час неотриманих коштів у розмірі 2/3 часток орендної плати, що становить 26 666,00 грн. (2/3 від 5 000,00 грн. становить 3 333,00 грн. х 8 міс.), а всього 71 648 грн. Тому орендна плата, сплачена ОСОБА_3 повинна бути стягнута з неї на його користь. Тому просив визнати недійсним договір оренди приміщення №1 від 12 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та договір оренди нежитлового приміщення від 17 листопада 2018 року, укладений ОСОБА_3 , яка діє від імені та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у володінні користуванні та розпорядженні приміщенням магазину, розташованого по АДРЕСА_1 , шляхом звільнення приміщення; стягнути з ОСОБА_3 на його користь 71 648 грн. та стягнути з відповідачів солідарно, понесені ним судові витрати.

Представниця відповідачки подала відзив на позов. Проти позову заперечувала, мотивуючи тим, що в оренду було передано лише 120 кв.м. магазину, 346,9 кв.м. залишилось. Позивач має вільний доступ до магазину, але він хоче володіти цим магазином одноосібно. У 2015 році відповідачка пропонувала позивачу укласти порядок конкретного користування магазином, однак він в категоричній формі відмовився від даної пропозиції. Суду не надано доказів, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні його часткою. Своїх пропозицій щодо спільного користування магазином позивач до відповідачки не висловлював.

14 січня 2022 року позивач подав до суду заяву про відмову від частини позовних вимог, в частині зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_7 і ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні приміщенням магазину по АДРЕСА_1 , шляхом звільнення приміщення, оскільки під час розгляду справи відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 звільнили спірне приміщення.

Ухвалою від 14 січня 2022 року прийнята відмова ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 в частині позовних вимог про зобов`язання не чинити перешкоди; провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про зобов`язання не чинити перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні приміщенням магазину по АДРЕСА_1 , шляхом звільнення приміщенням закрите.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_8 та його представник адвокат Башинська О.П. позов підтримали, викладене підтвердили. Позивач в судовому засіданні також зазначив, що після прийняття спадщини він протягом шести місяців займався підприємницькою діяльністю в приміщенні магазину по АДРЕСА_1 . Потім підприємницьку діяльність припинив і не планував її здійснювати до поділу спадщини в натурі. Дізнавшись, що відповідачі уклали договір оренди та передали весь магазин в оренду ОСОБА_2 і ОСОБА_7 він намагався припинити їх підприємницьку діяльність за цією адресою. Протягом всього часу до вирішення питання спільного користування, наміру передавати спірне приміщення в оренду іншим особам або здійснювати в ньому підприємницьку діяльність він не мав.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 ,, ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у встановлені законом строки відзив на позов не подали.

Представник відповідачки адвокат Лазаренко Н.О. в судовому засіданні проти позову заперечувала та пояснила, що 12 вересня 2016 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_2 договір оренди 120 м2 магазину по АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_7 не є орендарем спірного приміщення, оскільки договір оренди з нею не укладався. Вимоги про стягнення 2/3 частин орендної плати за договором від 12 вересня 2016 року заявлені позивачем після спливу строку позовної давності. З жовтня 2016 року позивач знав про оренду магазину, але не звертався з вимогою про стягнення частини орендної плати з ОСОБА_3 , вирішив зробити це лише в 2020 році. Докази про поважність причин пропущення строку позовної давності позивачем не надані. За договором від 17 листопада 2018 року орендну плату ОСОБА_3 не отримувала, оскільки існувала домовленість з ОСОБА_2 про відстрочення орендної плати через його скрутний фінансовий стан. Тому, за вказаних обставин підстав для задоволення позову не вбачається.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідачів, свідка ОСОБА_9 , дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 (т.1 а.с.8), являються співвласниками приміщення магазину по АДРЕСА_1 , загальною площею 466,9 кв.м. (т.1 а.с.13). З 20 листопада 2014 року до 16 листопада 2018 року їм зазначений магазин належав в рівних частках по 1/3 частині, а з 16 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 являється власником 2/3 часток у праві спільної часткової власності на нежитлове приміщення, відповідач ОСОБА_5 - 1/6 частки, відповідач ОСОБА_4 - 1/6 частки (т.1 а.с.9-13, 53-54).

Відповідно до договору оренди №1 від 12 вересня 2016 року із строком дії до 12 вересня 2018 року та договору оренди нежитлового приміщення від 17 листопада 2018 року із строком дії до 17 грудня 2021 року ОСОБА_2 орендував приміщення магазину по АДРЕСА_1 площею 120 кв.м., що підтверджується копіями вказаних договорів (т. 1 а.с.113-116).

Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_2 орендував магазин площею не 466,9 кв.м., а лише площею 120 кв.м., тобто частина магазину площею 346,9 кв.м. (що перевищує 2/3 частин, що належали позивачу) в оренду за спірними договорами не передавалась.

В судовому засіданні позивач пояснив, що після прийняття спадщини він протягом шести місяців займався підприємницькою діяльністю в приміщенні магазину по АДРЕСА_1 . Потім підприємницьку діяльність припинив і не планував її здійснювати до поділу спадщини в натурі. Дізнавшись, що відповідачі уклали договір оренди та передали магазин в оренду ОСОБА_2 і ОСОБА_7 він намагався припинити здійснення ними підприємницької діяльності за цією адресою. Протягом всього часу наміру передавати спірне приміщення в оренду іншим особам або здійснювати в ньому підприємницьку діяльність він не мав. Вказані обставини також підтверджуються: листом голови Пісківської селищної ради від 06 жовтня 2016 року з приводу перевірки законності здачі в оренду приміщення магазину та актом до нього від 27 вересня 2016 року (т. 1 а.с. 14, 15); листом ПАТ «Київобленерго» від 30 грудня 2016 року щодо надання копії договору, укладеного з іншим споживачем (т.1 а.с.16); заявою ОСОБА_1 від 11 січня 2019 року начальникові Ірпінського управління ГУ ДФС у Київській області про надання інформації щодо використання підприємцем ОСОБА_7 приміщення магазину по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.17); заявою ОСОБА_1 від 22.02.2019 року голові Пісківської селищної ради про надання документів щодо законності здійснення торгівельної діяльності ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_2 в приміщенні магазину по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.18); актом депутата Пісківської ОТГ від 26 лютого 2019 року відповідно до якого 2/3 частини майна належить ОСОБА_1 , в магазині здійснює торгівельну діяльність ФОП ОСОБА_7 , однак документів на основі яких здійснюється діяльність у вказаному приміщенні не надано, проведення будь-якої діяльності з ОСОБА_1 не погоджувалось (т. 1 а.с.21); заявою ОСОБА_1 від 09 квітня 2019 року голові Пісківської ОТГ про надання інформації щодо укладення договору про постачання електроенергії до магазину по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 22) та відтвореними в судовому засіданні аудіозаписами (т.1 а.с. 142).

Отже в судовому засіданні встановлено, що позивач як співвласник магазину здійснював в ньому підприємницьку діяльність з 20 листопада 2014 року протягом шести місяців, а приблизно з квітня 2015 року припинив свою підприємницьку діяльність та не мав наміру використовувати зазначене приміщення до вирішення питання порядку користування цим приміщенням з іншими співвласниками. Коли дізнався про використання приміщення магазину приватними підприємцями з 2016 року, намагався припинити їх діяльність. При цьому наміру здійснювати підприємницьку діяльність в магазині не мав.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.2, 8 ч.2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним та відшкодування збитків являється належними способами захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом однієї із сторін іншої заінтересованої особи.

Відповідно до ч.2 ст. 216 ЦК України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Враховуючи, що оспорюваними договорами в оренду було передано не все приміщення магазину площею 466,9 кв.м., а лише його частина площею 120 кв.м., позивач не займався підприємницькою діяльністю на момент укладення договорів, приміщення магазину не використовував (з квітня 2015 року до 12 вересня 2016 року магазин взагалі не використовувався), тому немає підстав вважати, що ці договори в момент їх укладення порушували права позивача, а тому в частині визнання договорів недійсним в позові необхідно відмовити. При цьому посилання позивача на те, що договори підписувала не відповідачка, судом до уваги не приймаються, оскільки сторони договору не заявляють вимоги про визнання недійсними договорів з цих підстав, а позивач не являється стороною договору.

Позовні вимоги про стягнення коштів, позивачем обґрунтовуються тим, що йому заподіяно збитки вчиненням відповідачкою та ОСОБА_2 недійсних правочинів, внаслідок яких він не отримав кошти, які міг би отримати в разі, якщо був би стороною зазначених правочинів.

Оскільки недійсність правочинів не знайшла свого підтвердження при розгляді справи, то підстав для задоволення позову в частині стягнення коштів на підставі ч.2 ст. 216 ЦК України також не вбачається.

Керуючись ст.259-260 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів оренди, стягнення коштів відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 18 серпня 2023 року.

Головуючий-суддяД.Унятицький