Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4922/21
Номер провадження2/711/546/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчика Р.В.,

при секретарі Кофановій А.О.,

за участі:

представників позивача Кураси С.А. , Шахова О.М. ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» про визнання договорів недійсними,-

встановив:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 , АТ «Банк інвестицій та заощаджень» про визнання договорів недійсними.

Позов обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_5 02.09.2019 року було укладено договір про спільну діяльність без створення юридичної особи. Відповідно до предмету та мети договору від 02.09.2019 року сторони зобов`язалися спільно діяти в сфері рибної промисловості, харчування та ресторанної діяльності з метою отримання прибутку.

За умовами договору позивач вніс як свій вклад, грошові кошти у сумі 200 000 дол. США, що на час їх внесення, передання відповідачу, згідно курсу НБУ складало 5 050 000 грн. Прийняття відповідачем коштів у сумі 200 000 дол. США підтверджується фактом підписання самого договору від 02.09.2019 року, про що зазначено у п. 6.5 та п. 6.5.1.

Відповідач свої зобов`язання за договором про спільну діяльність не виконав, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість перед ним. У зв`язку з тим, що відповідач не повернув кошти які йому належать, він звернувся до суду з позовом про їх стягнення.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 10.03.2021 року було відкрито провадження у справі № 707/379/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

В судовому засідання по справі №707/379/21 вони подали на затвердження суду мирову угоду. Суть мирової угоди зводиться до того, що відповідач в рахунок повної сплати заборгованості із повернення коштів в сумі 200000 доларів США передає у власність позивача майно згідно переліку, що вказане у мировій угоді. Майно, що передавалось за мировою угодою в рахунок повного погашення боргових зобов`язань було повністю вільним від обтяжень та не перебувало заставі та не було предметом спору.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 14.06.2021 року по справі № 707/379/21 в затвердженні мирової угоди було відмовлено. Підставми для відмови є те, що у разі затвердження мирової угоди це може порушити права та інтереси третіх осіб, зокрема АТ «Банк інвестицій та заощаджень», перед яким ОСОБА_5 має кредитну заборгованість. Встановлено, що АТ «Банк інвестицій та заощаджень» 25.02.2020 року надано ОСОБА_5 кредит в сумі 3700000 грн. в строк до 22.02.2030р., з подальшим забезпеченням вказаного договору іпотекою.

Сторонами договору № РР/22/166 від 25.02.2020 року, є банківська установа та ОСОБА_5 , який окрім іншого має статус фізичної особи-підприємця. Такий статус нерозривно поєднаний із статусом громадянина, що накладає на відповідача ОСОБА_5 , додаткових обов`язків, здійснювати свою діяльність на основі принципу належного господарювання.

Уклавши договір кредиту № РР/22/166 від 25.02.2020 року, ОСОБА_5 , взяв на себе зобов`язання які не дозволили йому виконати свої обов`язки перед позивачем із повернення коштів.

Доказом впливу кредитного договору № РР/22/166 на права та обов`язки позивача є ухвала Черкаського районного суду Черкаської області від 14.06.2021 року по справі № 707/379/21 про відмову у затвердженні мирової угоди з підстав того, що така угода може порушити права та інтереси третіх осіб, зокрема АТ «Банк інвестицій та заощаджень».

Зобов`язальні правовідносини носять дуалістичний характер, і при на умові, що мирова угода може порушувати права АТ «Банк інвестицій та заощаджень» у зв`язку із наявністю кредитного договору так і АТ «Банк інвестицій та заощаджень» укладенням кредитного договору може порушувати права третіх осіб перед якими існують не виконані зобов`язання.

Як зазначено вище, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір про спільну діяльність.

Стаття 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Стаття 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети

Частиною 1 ст. 1134 ЦК України передбачено, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Відповідно грошові кошти якими розпорядився відповідач не могли бути використанні без погодження із ОСОБА_4 .

Договором про здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи від 02.09.2019 року передбачено, що внеском ОСОБА_5 було зокрема: нежитлове приміщення що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 на праві приватної власності, що використовується як цех коптіння та цех із виробництва та обробки/переробки рибної продукції.

Всупереч положенням ст. 1134 ЦК України, вказане майно було внесене як забезпечення кредитного зобов`язання, за іпотечним договором від 25.02.2020 року, що зареєстрований в реєстрі за № 380 та у зв`язку з чим накладено заборону за № 381-383.

На сьогодні як договір кредиту № РР/22/166 від 25.02.2020 року та і договір іпотеки від 25.02.2020 року порушують майнові права позивача. Вказані договори укладені без його відома. В наслідок їх укладення він позбавлений можливості ефективно захистити та поновити свої вимоги шляхом повернення коштів в повному обсязі.

Просить суд визнати недійсним договір про споживчий кредит № РР/22/166 від 25.02.2020 року, укладений між ОСОБА_5 та Акціонерним Товариством «Банк інвестицій та заощаджень»; визнати недійсним іпотечний договір від 25.02.2020 року, укладений між ОСОБА_5 та Акціонерним Товариством «Банк інвестицій та заощаджень», що зареєстрований в реєстрі за №380 посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю; стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.08.2021 року відкрите загальне позовне провадження у справі.

17.09.2021 року до суду надійшов відзив АТ «Банк інвестицій та заощаджень» на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що спір виник щодо укладеного між АТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_5 договору про споживчий кредит № РР/22/167 (з ануїтет ними платежами) від 25.02.2020 року та Іпотечного договору від 25.02.2020 року, посвідченого Алєксєєвою І.Ю. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 380, за умовами якого в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором ОСОБА_5 передано в іпотеку між АТ «Банк інвестицій та заощаджень» три об`єкта нерухомого майна.

При цьому, відповідно до п.п. 6.2.2. договору про здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи від 02 вересня 2019 року, укладеного між позивачем (як Учасником 1) та ОСОБА_5 (як Учасником 2), внеском ОСОБА_5 у формі нерухомого майна є нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке входить до предмету іпотеки за Іпотечним договором.

В Договорі про спільну діяльність, сторони передбачили розділ 7 «Спільне майно Учасників за даною угодою».

В пункті 7.1 Договору про спільну діяльність, сторони визначили, що майно створене або набуте Учасниками внаслідок спільної діяльності, складає їх спільну власність протягом дії договору.

Таким чином, Сторони передбачили у Договорі про спільну діяльність, що спільною власністю протягом дії вказаного договору слід вважати майно, яке створене або набуте Учасниками внаслідок спільної їх діяльності.

Відповідно до п. 7.3. Договору про спільну діяльність, протягом строку дії договору, Учасники за взаємною згодою визначили, що Учасник 2 отримує від Учасника 1, його повну та беззастережну згоду на користування спільним майном протягом дії даного договору для досягнення мети цього договору.

Відповідно до п. 7.4. Договору про спільну діяльність, Учасник 2 ( ОСОБА_5 ) не має жодних обмежень на вчинення правочинів в межах даної угоди як за предметом так із суб`єктним складом та змістом правочинів.

Враховуючи домовленість сторін, викладену у п.7.1. Договору про спільну діяльність, внесок ОСОБА_5 , зокрема в якості нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 не є об`єктом спільної власності в розумінні положень Договору про спільну діяльність, оскільки вказане майно не створене та не набуте Учасниками внаслідок спільної діяльності, а є приватною власністю ОСОБА_5 ..

В силу ст. 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном (частина перша статті 316 ЦК України, частина перша статті 319 ЦК України).

При передачі майна в іпотеку, власник майна має право вирішити це питання самостійно, при цьому, отримання згоди від будь-якої особи на розпорядження своєю власністю в такий спосіб законом не вимагається.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Внеском ОСОБА_5 є самостійні, окремі об`єкти, які належать йому на праві приватної власності на підставі окремих правовстановлюючих документів.

За Договором про спільну діяльність ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визначили, як спільне майно лише те майно, яке створене або набуте Учасниками внаслідок спільної діяльності та складає їх спільну власність протягом дії Договору.

Внески ж Сторін за Договором про спільну діяльність не вважаються спільною власністю та залишаються приватною власністю відповідної сторони договору.

АТ «Банк інвестицій та заощаджень», в момент укладення Договору про споживчий кредит № РР/22/167 (з ануїтетними платежами) від 25.02.2020 року та Іпотечного договору від 25.02.2020 року, посвідченого Алєксєєвою І.Ю. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 380, додержано всіх необхідних вимог діючого законодавства, необхідних для його чинності і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про іпотеку».

Звертає увагу суду на те, що відповідно до п.11.2 Договору про спільну діяльність, строк дії встановлено у два роки з дати його підписання (з 02.09.2019 року), що свідчить про те, що на цей час строк дії договору закінчився.

Позивач, звертаючись до суду із позовом не надав жодних належних та допустимих доказів порушення АТ «Банк інвестицій та заощаджень» норм діючого законодавства при укладенні оспорюваних договорів, а також не надав докази порушення прав позивача укладенням Кредитного договору та Іпотечного договору.

09.11.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача адвокат Кураса С.А. зазначив про те, що в силу прямої норми ч.1 ст. 1134 ЦК України внесене за договором про спільну діяльність, згідно п.п.6.2.1. майно, а саме нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , законодавчо вважається спільним майном. Умови договору про спільну діяльність не містять застереження, що режим спільного майна не поширюється на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно при переданні його в іпотеку, мала бути отримана згода позивача, так як в цей період майно перебувало у спільній власності та мало використовуватися в інтересах обох учасників простого товариства, якими були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Виходячи із вказаного, так як майно у період укладення договору іпотеки, мало режим спільної власності, в силу прямої норми Закону, а саме ч.1 ст.1134 ЦК України, то для його розпорядження, зокрема передачу в іпотеку вимагалася згода позивача як співвласника. А у зв`язку з тим, що мова йде про нерухоме майно, то така згода взагалі мала бути надана у нотаріальній формі, відповідно до приписів абз.3 ч.2 ст. 369 та ст.. 358 ЦК України. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. ВП ВС в постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, відповідно до якого: «якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших власників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень ч.1 ст. 203. Ч.1 ст. 205 ЦК України».

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.02.2022 року, яка проголошена без виходу до нарадчої кімнати відмовлено представнику позивача в задоволенні клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.02.2023 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті.

19.04.2022 року до суду надійшли письмові пояснення позивача ОСОБА_4 , в якому позивач посилається на те, що згідно ст. 1134 ЦК України, внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Для майнових вкладів учасників договору, а також майна, яке буде створене (придбане) в результаті їхньої спільної діяльності, установлюється правовий режим спільної часткової власності (Правовий висновок у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 р. у справі № 6-104цс13).

Стаття 356 ЦК України: власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частина 1 ст. 357 ЦК України: частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Частина 1 ст. 358 ЦК України: Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

На підставі договору від 02.09.2019 р. про здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи у ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5 , як його учасників, виникла спільна часткова власність в т.ч. щодо майна яке передана у вигляді вкладів.

Таким вкладом було нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке передане в іпотеку за іпотечним договором від 25.02.2020 року, укладеного між відповідачами. Передача нерухомого майна в іпотеку є розпорядженням майном та його викоростанням.

В силу прямої норми закону, а саме ч .1 ст. 358 ЦК України, розпорядження спільною частковою власністю, з 02.09.2019 (дата укладення договору про спільну діяльність) по 25.02.2020 р. (дата підписання оскаржуваного іпотечного договору), приміщення за адресою АДРЕСА_1 перебувало в статусі спільної часткової власності, повинно було здійснюватись за згоди ОСОБА_4 .

Підтвердження, що ОСОБА_4 надав таку згоду, чи хоча б був обізнаний про такий намір чи дію з передачі майна в іпотеку - відповідачами не надано.

Зміст Розділу 5 «Ведення спільних справ» договору від 02.09.2019 р. про здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи вказує, що надане відповідачу ОСОБА_5 право на розпорядження внесками, яким є приміщення за адресою АДРЕСА_1 , що передане в іпотеку за оскаржуваним договором, стосується дій щодо такого майна, які направлені на досягнення цілей договору про спільну діяльність.

Підтвердженням того, що згода позивача на передачу майна в іпотеку мала бути наявною, є зміст пункту 5.5. договору від 02.09.2019 року про здійснення спільної без створення юридичної особи: учасник-2 ( ОСОБА_5 ) при підписанні цього договору отримав від учасника-1 ( ОСОБА_4 ), а учасник -1 надав свою повну та беззастережну згоду учаснику -1 на укладання всіх правочинів для досягнення мети цієї угоди та тих які учасник-1 вважає за необхідне укласти, на визначених та погоджених учасником-1 умовах.

Відповідач ОСОБА_5 , як учасник договору про спільну діяльність, мав згоду на розпорядження майном, що було внеском за договором, лише якщо таке майно ним використовувалось для досягнення мети і цілей договору. Мета та цілі договору визначені у розділу 1 «Предмет договору».

Оскаржуваний договір іпотеки, укладений не з метою досягнення цілей договору про спільну діяльність. Для особистих потреб та особистих мотивів, відповідач ОСОБА_5 передав в іпотеку майно, що було в той період у спільній частковій власності із позивачем. Не надано доказів того, що укладення договору іпотеки та кредитного договору пов`язано із спільною діяльністю та укладались відповідачем ОСОБА_5 , з метою досягнення цілей та мети спільної діяльності.

19.04.2022 року до суду надійшли письмові пояснення представника АТ «Банк інвестицій та заощаджень», в яких представник відповідача послалася на те, що позивачем не доведений факт порушення його прав укладанням договорів, які позивач просить визнати недійсними. В даному випаду позовна вимога про визнання договорів недійсними - це спосіб ухилення від відповідальності за несприятливі наслідки порушення ОСОБА_5 умов кредитного договору, оскільки на цей час ОСОБА_5 , як відповідач не надав навіть відзиву на позов та не надав жодного заперечення щодо заявлених позовних вимог, а навпаки, у справі № 707/206/22 за позовом АТ «Банк інвестицій та заощаджень» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, що перебуває в провадженні Черкаського районного суду Черкаської області.

Звертає увагу на те, що за умовами п. 1.1. кредитного договору, банк надав ОСОБА_5 , як позичальнику, кредит в розмірі 3 700 000 грн. на споживчі потреби з кінцевою датою повернення кредиту 22.02.2030 року, тобто ОСОБА_5 отримав 25.02.2020 року грошові кошти.

Відповідно до п. 11.2. договору про здійснення спільної діяльності без створ юридичної особи від 02.09.2019 року, строк дії договору встановлено у 2 роки з дати його підписання.

На момент проведення підготовчого засідання у справі строк дії договору сплинув. На час розгляду справи жодне право позивача не порушено.

В силу ст. 1141 ЦК України, договір простого товариства припиняється у разі спливу строку договору простого товариства. У разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін.

Отже, на час розгляду справи № 711/4922/21 припинив свою дію договір про здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи від 02.09.2019 року, як підстава позову також припинився особливий статус спільного майна.

У зв`язку з припиненням дії договору, як підстави виникнення спірних правовідносин та поверненням учасникам речей, переданих у спільне володіння, відсутні підстави вважати про порушення прав позивача. Укладення кредитного договору та отримання позичальником кредиту, жодним чином не може порушити прав третьої особи, яка не є стороною кредитного договору.

Відповідно до п. 6.2. договору про здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи від 02.09.2019 року, внеском учасника 2 - ОСОБА_5 є рухоме та нерухоме майно, а також особиста участь у здійсненні спільної діяльності яка виражається у професійних та ділових якостях керівництва, управління та організації діяльності бізнесу.

Внесками ОСОБА_5 виступало цілий ряд рухомого та нерухомого майна, а не лише нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки.

Проте, позивач необґрунтовано посилається на те, що нібито відсутність кредитного договору дозволило б задовольнити вимоги позивача як шляхом примусового звернення на таке майно так і шляхом затвердження мирової угоди.

Позивачем не надано жодного доказу неможливості виконання рішення Черкаського районного суду Черкаської області у справі № 707/379/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Рішення суду набрало законної сили, проте не пред`явлено позивачем до примусового виконання, не відкрито жодного виконавчого провадження щодо виконання рішення суду, не надано жодного належного та допустимого доказу, що звернення стягнення на майно ОСОБА_5 не призвело до повного погашення заборгованості, адже позивач не вживав жодних заходів для погашення заборгованості, а лише припускає те, що укладання ОСОБА_5 кредитного договору призвело до неможливості погашення заборгованості перед позивачем. Позивачем не доведено, що приведення сторін кредитного договору та іпотечного договору до того стану, який сторони мали до вчинення правочину, хоч якимось чином вплине на права позивача.

Позивачем не доведено факту існування (непогашення) заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 . Само по собі посилання лише на рішення суду не є належним та допустимим доказом існування заборгованості. Позивачем не надано виконавчого документу, який би було отримано на виконання рішення суду, не надано постанови державного або приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, постанови про повернення виконавчого документу без виконання у зв`язку із неможливістю виконання рішення суду з підстав відсутності майна боржника, вимоги про погашення заборгованості, що направлялися ОСОБА_5 , тощо.

Позивачем не доведено, що нібито існуюча заборгованість може бути погашена виключно за рахунок внеску ОСОБА_5 у вигляді нежитлового приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , що е предметом іпотеки.

Позивачем не доведено, що передача в іпотеку нежитлового приміщення вплинуло або не дозволило використовувати його в інтересах обох учасників простого товариства за Договором здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи від 02.09.2019 року, строк дії якого сплинув до моменту розгляду справи.

Не заслуговує увагу та не може бути покладено в основу прийняття рішення у цій справі посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), оскільки зазначені справи мають різний суб`єктний склад правовідносин та різний характер спірних правовідносин. Укладення договору про здійснення спільної діяльності без створення юридичної від 02.09.2019 р. не породжувало у позивача права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що є приватною власністю відповідача.

16.05.2022 року та10.08.2022 року до суду надійшли аналогічні письмові пояснення представника АТ «Банк інвестицій та заощаджень».

09.08.2022 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшов позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_6 , в особі її представника ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , АТ. «Банк інвестицій та заощаджень» про визнання договору недійсним.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.09.2022 року в задоволенні клопотання третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_6 ю про поновлення процесуального строку відмовлено. Позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_6 , подану її представником ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , АТ «Банк інвестицій та заощаджень» повернуто ОСОБА_6 .

В судовому засіданні представники позивача - адвокати Кураса С.А. та Шахов О.В. позовні вимоги ОСОБА_4 підтримали, просили задовольнити їх повністю.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча його явка в судове засідання була визнання судом обов`язковою.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча його явка в судове засідання була визнання судом обов`язковою.

Представник АТ «Банк інвестицій та заощаджень» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, з підстав, викладених в письмових поясненнях

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36).

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25.02.2020 року між АТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_5 був укладений договір про споживчий кредит №РР/22/167.

За умовами кредитного договору, банк надав ОСОБА_5 кредит в розмірі 3 700 000 грн. на споживчі потреби в строк до 22.03.2030 року.

Забезпеченням вказаного зобов`язання є іпотека нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 що належить на праві власності позичальнику; іпотека житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності позичальнику; іпотека земельної ділянки, кадастровий номер :04:030:008 за адресою: АДРЕСА_2 .

Також, 25.02.2020 року між АТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір.

Відповідно до п.2.1. договору, Іпотекодавець передає Іпотекодержателю в іпотеку першої черги з найвищим пріоритетом, як визначено та опис якого наведено в пункту 1.1. статті 1 цього Договору, і така Іпотека, створена за цим договором, забезпечує виконання зобов`язань Іпотекодавця існуючих та майбутніх, фактичних або умовних, солідарних або незалежних, або в будь-якій іншій якості, та всі поточні і майбутні вимоги Іпотекодержателя, що витікають з Кредитного договору.

Відповідно до п.1.1. статті 1 цього договору: кредитний договір - договір про споживчий кредит №РР/22/167 від 25.02.2020 року укладений між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, а також всі додаткові договори до нього; предмет іпотеки: житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 159,7 кв. м., житловою площею 67,6 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_5 ; земельна ділянка, кадастровий номер № 04 030 0008, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_5 на праві власності; нежитлова будівля під літ. «Б-ІІ», а саме приміщення 1-го поверху №1, 11, 2, 21, з № 3 по №6, 61, 7, 71, 8, 81, 9, 91, 10, 11, №30, 301, 31, 32, 321, 33, 34, 35, з № 52 по №60, №І, XV, XVI, XVII, XXV загальною площею 760,8 кв.м. та приміщення підвалу загальною площею 225,8 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що на праві власності належать ОСОБА_5 .

Також судом встановлено, що 02.09.2019 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи.

Відповідно до розділу 1 договору, сторони домовилися про організацію спільної діяльності у сфери рибної промисловості, сфери харчування та ресторанної діяльності, для досягнення спільних цілей із заготівлі, обробки, переробки та реалізації рибної продукції, розвитку сфери харчування та відпочинку з метою отримання прибутку. Сторони зобов`язуються діяти спільно шляхом об`єднання майна, грошових коштів, зусиль і (або) шляхом користування в спільній діяльності раніше створених сторонами програмних засобів, без даних і технологій, що являється інтелектуальною і майновою власністю сторін.

Розділом 6 договору передбачено, що внеском ОСОБА_4 є грошові кошти в сумі 200000 доларів США, що є еквівалентом 5050000 грн. Внеском ОСОБА_5 серед іншого, є нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної власності.

Відповідно до п.7.1. договору, майно створене або набуте учасниками внаслідок спільної діяльності, складає їх спільну власність протягом дії договору.

Строк дії договору встановлено в два роки з дати його підписання (п.11.2 договору).

При цьому, суд звертає увагу на те, що оригінал вказаного договору на вимогу суду не надано.

Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що укладаючи 25.02.2020 року договір кредиту та договір іпотеки відповідач розпорядився спільною частковою власністю - нежитловою будівлею під літ. «Б-ІІ», а саме приміщення 1-го поверху №1, 11, 2, 21, з № 3 по №6, 61, 7, 71, 8, 81, 9, 91, 10, 11, №30, 301, 31, 32, 321, 33, 34, 35, з № 52 по №60, №І, XV, XVI, XVII, XXV загальною площею 760,8 кв.м. та приміщення підвалу загальною площею 225,8 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , без його згоди.

Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до ст. 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Статтею 1132 ЦК України визначено, що за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Відповідно до ст. 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Відповідно до ч.1 ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначили в договорі про здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи від 02.09.2019 року про те, що майно створене або набуте учасниками внаслідок спільної діяльності складає їх спільну власність протягом дії договору. Отже саме договором встановлено що є спільною частковою власністю - майно створене або набуте учасниками внаслідок спільної діяльності.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що нежитлова будівля під літ. «Б-ІІ», а саме приміщення 1-го поверху №1, 11, 2, 21, з № 3 по №6, 61, 7, 71, 8, 81, 9, 91, 10, 11, №30, 301, 31, 32, 321, 33, 34, 35, з № 52 по №60, №І, XV, XVI, XVII, XXV загальною площею 760,8 кв.м. та приміщення підвалу загальною площею 225,8 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ., які на праві власності належать ОСОБА_5 не є спільною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а тому ОСОБА_5 мав право розпорядитися своєю власністю на власний розсуд.

Також суд враховує те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначаючи про наявність спільної діяльності, не надають жодних доказів на підтвердження існування таких правовідносин, окрім надання копії договору про спільну діяльність.

Те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не здійснювали спільну діяльність підтверджується й рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 09.08.2021 року (справа №707/379/21), яким встановлено, що ОСОБА_4 звернувся із позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів у розмірі 5592000 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що між ними 02.09.2019 року було укладено договір про спільну діяльність без створення юридичної особи. Відповідно до предмету та мети договору від 02.09.2019 року сторони зобов`язалися спільно діяти в сфері рибної промисловості, харчування та ресторанної діяльності з метою отримання прибутку.

За умовами договору позивач вніс як свій вклад, грошові кошти у сумі 200 000 доларів США, що на час їх внесення, передання відповідачу, згідно курсу НБУ складало 5 050 000 гривень. Прийняття відповідачем коштів у сумі 200 000 доларів США підтверджується фактом підписання самого договору від 02.09.2019 року, про що зазначено у п. 6.5 та п. 6.5.1. За умовами укладеного між сторонами договору про спільну діяльність, відповідач мав здійснити дії з організації всього процесу діяльності для досягнення цілей, передбачених п.1.1 договору. Також на відповідача було покладено обов`язок із надавати звіти та інформувати позивача про хід спільної діяльності та досягнутих результатів.

Відповідач протягом тривалого часу ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань за договором, звітів про виконання договору не надавав. Розподілу прибутку не здійснював. Позивач 10.09.2020 року направив ОСОБА_5 повідомлення, лист вимогу про надання звіту про хід виконання договору та щодо витрачених коштів. Відповідач, як особа на яку такий обов`язок покладений відповідно до умов договору від 02.09.2019 року, своїх зобов`язань не виконав, звіту щодо підсумків діяльності не надав.

30.11.2020 року позивач особисто вручив відповідачу лист-повідомлення про припинення договору про спільну діяльність та повернення коштів, що були передані відповідачу, як внесок до спільної діяльності. Строк на виконання вимоги про повернення коштів було встановлено 3 дні з дня отримання вказаної вимоги, однак вказана вимога залишена ОСОБА_5 без виконання.

Крім того, суд враховує, що відповідно до п.64.6 ст.64 Податкового кодексу України, на обліку у контролюючих органах повинні перебувати угоди про розподіл продукції, договори управління майном (крім договорів щодо операцій, визначених у другому реченні абзацу другого підпункту 5 пункту 180.1 статті 180 цього Кодексу) та договори про спільну діяльність на території України без створення юридичних осіб, на які поширюються особливості податкового обліку та оподаткування діяльності за такими договорами (угодами), визначені цим Кодексом. У контролюючих органах не обліковуються договори про спільну діяльність, на які не поширюються особливості податкового обліку та оподаткування спільної діяльності, визначені цим Кодексом. Кожен учасник таких договорів перебуває на обліку у контролюючих органах та виконує обов`язки платника податків самостійно. Взяття на облік договору або угоди здійснюється шляхом додаткового взяття на облік управителя майна, учасника договору про спільну діяльність або угоди про розподіл продукції як платника податків - відповідального за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання договору або угоди. Заяву про взяття на облік такий платник податків зобов`язаний подати протягом 10 календарних днів після реєстрації договору або угоди або після набрання ним чинності, якщо відповідно до законодавства реєстрація договору не проводиться.

Ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_5 не надано суду доказів того, що договір про спільну діяльність перебуває на обліку у відповідному контролюючому органі.

Так, відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до положень ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1-3,5,6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, укладаючи 25.02.2020 року договір про споживчий кредит №РР/22/167, ОСОБА_5 взяв на себе зобов`язання надати банку самостійно чи за вимогою необхідні документи та відомості, які є чинним та достовірними, необхідні для з`ясування його особи, суті діяльності, фінансового стану (п.5.5.3 договору)

За умовами п. 1.1 кредитного договору, банк надав позичальнику кредит в розмірі 3 700 000грн. на споживчі потреби з кінцевою датою повернення кредиту 22 лютого 2030 року.

За користування кредитом, позичальник зобов`язався сплачувати фіксовані проценти в розмірі 24,99% річних та повернути кредитні кошти 22 лютого 2030 року.

Відповідно до п. 1.1.4 кредитного договору, цільове використання (мета отримання) кредиту - споживчі потреби.

Відповідно до п. 1.1.6 кредитного договору, комісія за надання Кредиту - 0,00 грн.

Відповідно до п. 1.1.7 кредитного договору, орієнтована загальна вартість Кредиту становить 10 005 508,71 грн.

Відповідно до п. 1.2.4 кредитного договору, орієнтована реальна річна процентна ставка 27,84% річних.

Пунктом 1.4.2 кредитного договору передбачено, що Кредит надається шляхом зарахування ОСОБА_8 коштів на поточний рахунок позичальника зазначений у п. 1.4.1. цього договору.

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, кредит, одержаний позичальником за договором повертається щомісячно згідно встановленого графіку ануїтетних платежів, зазначеними в ньому рівними частинами (ануїтетний платіж), кожна з яких включає в себе заборгованість за сумою кредиту та процентами за його користування, розрахованими за весь строк користування кредитом, але не пізніше 10 (десятого) числа кожного місяця, починаючи з 10.03.2020 року. Графік ануїтетних платежів наведений в додатку №1 до даного Договору. При цьому повне повернення кредиту здійснюється позичальником не пізніше дати повернення кредиту, зазначеної у п. 1.1.5 Договору (22.02.2030 р.).

Згідно п. 3.1. та п. 3.2 кредитного договору, банк щомісяця за період з першого числа по останнє число (включно) місяця нараховує проценти за Кредитом, виходячи із встановленої в п. 1.2.1 цього договору процентної ставки та фактичної суми наданого кредиту за фактичний строк користування наданим кредитом (метод «факт/факт»), кількість днів у році зазначається фактична 365/366. При нарахуванні процентів дата надання кредиту враховується, а дата повернення кредиту - ні. Залишок процентів за неповний розрахунковий період сплачується одночасно з погашенням суми Кредиту.

Відповідно до п. 1.3.1. кредитного договору, серед іншого, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, сторони передбачили, зокрема, іпотеку нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 8.12 кредитного договору, підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладанням договору банк безоплатно надав йому інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій банку з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту, у вигляді паспорта споживчого кредиту.

Відповідно до п. 8.13 Кредитного договору, підписанням цього договору позичальник підтверджує, що банк до укладення цього договору надав йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом пояяснення інформації, зазначеної в частині другій та третій ст.9 Закону України «Про кредитування», істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для Позичальника, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за цим договором.

Також, при вирішенні спору суд враховує, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24.06.2022 року (справа №707/206/22) задоволено позов АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ПП «ФІШ.КА», товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИСТАНЬ-17», ТОВ «КОМПАНІЯ ВЕСТА» про стягнення заборгованості.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь акціонерного товариства «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ та ЗАОЩАДЖЕНЬ» прострочену заборгованість за Договором про споживчий кредит № РР/22/167 від 25.02.2020 р. станом на 10.01.2022 р. у розмірі 4 315 169,77 грн, що включає в себе: прострочену заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 3 497 363,50 грн; прострочену заборгованість за процентами в розмірі 800 117,94 грн; інфляційні витрати за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в розмірі 842,04 грн; 3% річних в розмірі 16 846,29 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та приватного підприємства «ФІШ.КА» на користь акціонерного товариства «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ та ЗАОЩАДЖЕНЬ» прострочену заборгованість за Договором про споживчий кредит № РР/22/167 від 25.02.2020 р. станом на 10.01.2022 р. у розмірі 4 315 169,77 грн, що включає в себе: прострочену заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 3 497 363,50 грн; прострочену заборгованість за процентами в розмірі 800 117,94 грн; інфляційні витрати за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в розмірі 842,04 грн; 3% річних в розмірі 16 846,29 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИСТАНЬ - 17» на користь акціонерного товариства «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ та ЗАОЩАДЖЕНЬ» прострочену заборгованість за Договором про споживчий кредит № РР/22/167 від 25.02.2020 р. станом на 10.01.2022 р. у розмірі 4 315 169,77 грн., що включає в себе: прострочену заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 3 497 363,50 грн; прострочену заборгованість за процентами в розмірі 800 117,94 грн; інфляційні витрати за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в розмірі 842,04 грн; 3% річних в розмірі 16 846,29 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ ВЕСТА» на користь акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» прострочену заборгованість за Договором про споживчий кредит № РР/22/167 від 25.02.2020 р. станом на 10.01.2022 р. у розмірі 4 315 169,77 грн, що включає в себе: прострочену заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 3 497 363,50 грн; прострочену заборгованість за процентами в розмірі 800 117,94 грн; інфляційні витрати за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в розмірі 842,04 грн; 3% річних в розмірі 16 846,29 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватного підприємства «ФІШ.КА», товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИСТАНЬ-17», товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ ВЕСТА» на користь акціонерного товариства «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ та ЗАОЩАДЖЕНЬ» витрати по сплаті судового збору по 12945 грн. 51 коп. з кожного.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 25.07.2022 року рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24.06.2022 року залишено без змін.

Укладаючи 25.02.2020 року іпотечний договір, що зареєстрований в реєстрі за №380 посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю., ОСОБА_5 заявив та гарантував те, що:

- він діє цілеспрямовано, свідомо і добровільно, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених цим договором, розуміючи значення своїх дій та керуючись ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених цим договором, без впливу обману, насильства чи тяжкої для нього обставини, без наміру приховання іншого правочину чи не створення правових наслідків (п. 3.1.2. Іпотечного договору);

- він отримав всі без виключення дозволи та схвалення від будь - якої іншої третьої сторони, які необхідні з будь - яких причин для правомірного укладання цього договору і будь - яких інших договорів, правочинів або документів, пов`язаних з цим договором, та виконання позичальником будь - яких своїх зобов`язань, що виникають на підставі або у зв`язку з цим договором або будь - якими іншими договірними документами та/або правочинами, що пов`язані з цим оговором, і всі без виключення такі дозволи та схвалення є чинними у повному обсязі (п. 3.1.5. Іпотечного договору);

- не існує будь-яких правочинів (договорів, контрактів, угод тощо), що встановлюють інші поточні або майбутні зобов`язання для іпотекодавця, які мають або можуть мати пріоритет над виконанням ним зобов`язань за цим договором (крім зобов`язань, що можуть мати пріоритет відповідно до чинного законодавства України та про які іпотекодавець попередив іпотекодержателя письмово(п. 3.1.6. Іпотечного договору);

- не існує жодного розслідування, провадження або процесу зі сторони або у суді, арбітражі, господарському суді, державних чи інших органах, будь-яких іноземних та/або міжнародних судових органах, та/або вимог третіх осіб, яке може суттєво негативно вплинути на стан (в тому числі фінансовий) або діяльність іпотекодавця та/або виконання цього договору та/або предмет іпотеки або права іпотекодавця на нього та про які іпотекодержатель не був письмово попереджений до укладення цього договору (п. 3.1.7. Іпотечного договору);

- всі без виключення документи та інформація, усна чи письмова, надана або розкрита іпотекодержателю у зв`язку з укладанням цього договору або будь-яких пов`язаних договорів, була станом на відповідний день її надання або розкриття правдивою, повною, вірною і такою, що не вводить в оману, в усіх відношеннях. З моменту (дати) розкриття або надання будь-яких таких документів або інформації іпотекодержателю не відбулося жодних істотних негативних змін у питаннях, яких такі документи та/або інформація стосуються (п. 3.1.8. Іпотечного договору);

- не існує жодного невиконання зобов`язань іпотекодавця та немає доцільних підстав для його виникнення, не має місця жоден інший випадок або обставина, що становить невиконання зобов`язань згідно з будь-яким іншим договором, правочином або документом, який є обов`язковим для виконання іпотекодавцем, що може становити істотний негативний вплив на стан (в тому числі фінансовий) або діяльність іпотекодавця та/або на виконання ним цього Договору та/або Предмет іпотеки або права іпотекодавця на нього(п. 3.1.9. Іпотечного договору);

- іпотекодавець ознайомлений з умовами кредитного договору та договорів, що забезпечують виконання зобов`язань за кредитним договором, повністю їх розуміє, визнає та погоджується з ними (п. 3.1.10. Іпотечного договору);

- предмет іпотеки, знаходиться у його власності, до моменту укладення цього договору нікому не відчужений, під забороною (арештом), а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесений, спору, в тому числі судового, щодо предмета іпотеки немає, будь-яких прав щодо предмета іпотеки у третіх осіб (в тому числі за договорами найму, оренди тощо) як в межах України, так і за межами України немає, та немає будь-яких інших обтяжень предмета іпотеки, іпотекодавцем не була оформлена довіреність/доручення іншій особі, а також не було укладено будь-які договори чи вчинені інші правочини стосовно розпорядження чи володіння (користування) з правом відчуження та/або будь-яких інших прав (в тому числі що можуть статись чи виникнути в майбутньому) щодо предмета іпотеки, а також не існує договорів, правочинів, домовленостей, положень, умов, прав або будь-яких інших обставин, які будь-яким чином можуть негативно вплинути на предмет іпотеки або права іпотекодавця стосовно нього або на іпотеку, створену цим Договором на користь іпотеко держателя (п.3.2.1 Іпотечного договору);

- предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності, не є часткою, паєм. (п. 3.2.4. Іпотечного договору);

Слід зауважити, що за приписами ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.5 п.3, 4 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У ст.77 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень.

За змістом ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з огляду на зміст заявлених вимог та підстав позову, обсяг наданих суду доказів, в ході розгляду справи судом не встановлено підстав, які б свідчили про невідповідність умов договору про споживчий кредит № РР/22/167 від 25.05.2020 року та умов договору іпотеки від 25.05.2020 року вимогам законодавства, щоб б було підставою для визнання вказаних договорів недійсними.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 .

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 141, 259,263-265,268 Цивільно-процесуального кодекс України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (, місце знаходження: вул. Юрія Ільєнка, 83-Д, м. Київ, 04119) про визнання договорів недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складено 12.12.2022 року.

Головуючий: Р. В. Демчик