Справа № 523/1231/21
Провадження №2/523/1869/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"25" травня 2023 р. м.Одеса
Суворовський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Аліна С.С.
за участю секретаря судового засідання Сервачук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на частки нерухомого майна,-
До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якому просила визнати особистої приватної власності на 1/2 частки нерухомого майна, сплачену за власні кошти, а саме: квартири АДРЕСА_1 .
Свої вимоги обгрунтовує тим, що ОСОБА_1 (прізвище у шлюбі « ОСОБА_3 ») перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі з 26.05.1989 р. до 07.02. 1997 р.
У даному шлюбі народилася донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прізвище якої на даний час « ОСОБА_5 ».
Як зазначає позивачка, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , вона на особисті кошти здійснювала оплату пайових внесків, які були виплачені у повному обсязі.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22.11.1999 р. за ОСОБА_1 (колишнє прізвище « ОСОБА_3 »), визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Як вказує позивачка, на даний момент відповідач визнає обставину, що ОСОБА_1 виплатила за свої власні гроші в 1993 році пай за квартиру АДРЕСА_1 , але він зволікає з оформленням права власності 1/2 частини спірної квартири на позивачку, яка вважає, що вищезазначена квартира є її особистою власністю, оскільки фактично придбана за особисті кошти позивачки.

Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.01.2021 року відкрито загальне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 20.04.2021 року на 10 год. 15хв.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 24.11.2021 року на 11год.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином.

У судове засідання з`явилася представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Аруцева І.Г., позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, надав до суду письмову заяву, яка міститься в матеріалах справи, в якій позовні вимоги визнав, також просив суд розгляд справи проводити за його відсутності (арк.сп. 49).

У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, який був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-282 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов є не обгрунтованим, є не доказаним, тому підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено про те, що 21.12.1996 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який відповідно до свідоцтва серія НОМЕР_1 , яке видано Відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради народних депутатів, актовий запис №72, розірвано (арк.сп.9).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22.11.1999 року за ОСОБА_6 визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (арк.сп.7-8).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 234413407 від 27.11.2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , на підставі рішення суду, серія та номер: 2-3414 1999р., виданий 22.11.1999 Суворовським районним судом м. Одеси, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:55380438 від 27.11.2020 року (арк.сп.15).

Відповідно до Листа №515394.36.20 від 12.02.2020 року вбачається, що згідно із записом в реєстраційній книзі 39к стор. 80 р.№ 433 та станом на 31.12.2012р., право власності в комунальному підприємстві на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за " ОСОБА_7 вказано згідно із записом у реєстраційній книзі, який зроблений на російській мові) на підставі Рішення ім`ям України Суворовського районного суду м. Одеси від 22.11.1999р. справа № 2-3414 1999р. Дата реєстрації 20.03.2002р. (арк.сп.20).

Судом встановлено про те, що згідно Листа №97 від 26.03.1999 року, наданого ВАТ «Північтранс», що відповідно до платіжного доручення №358 від 04.05.1993 року була здійснена оплата пайової участі для придбання кооперативного житла ОСОБА_2 у сумі 420000 карб.

Документи, що підтверджують отримання позички відсутні. Строк зберігання три роки. Утримання із заробітної плати за період з травня 1993 року по березень 1999 року не здійснювалися (арк.сп.16).

Відповідно до квитанцій до приходного касового ордеру погашення позички прийнято від ОСОБА_2 (арк.сп.18).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права.

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як вказується у правовій позиції у справі №6-612цс15, норми СК України у статтях 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно із положенням ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ч.1ст.57 СК України).

Статтею 65 СК України визначене право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: 1.Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 4. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

В матеріалах справи міститься ксерокопія письмової заяви відповідача ОСОБА_2 , яка завірена позивачкою ОСОБА_1 про те, що відповідач підтверджує, що ОСОБА_1 самостійно, за власні кошти здійснила оплату за пай за квартирцу АДРЕСА_1 (арк.сп.22).

Суд, не приймає до уваги ксерокопію вищевказаної заяви як доказ, так як ксерокопія вищевказаної заяви оформлена в порушення вимог діючого законодавства України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Згідно з вимогами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Судом встановлено, про те, що ОСОБА_1 не надала суду доказів в обґрунтування позовних вимог.

Також, позивачка не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, тому враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на частки нерухомого майна не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 9-13, 76-83, 141, 247, 263- 268, 280-282, 288, 289 ЦПК,ст.ст. 368, 369 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 65,69, 70, 71 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на частки нерухомого майна відмовити.

Копія заочного рішення направити сторонам по справі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано 05.06.2023 року.

Суддя: Аліна С.С.