Справа № 530/996/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

05.06.2023 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Тараненко Т.І., представника позивача адвоката Остапенка А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зіньків в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду цивільну справу за зміненими позовними вимогами

ОСОБА_1 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , ПАТ АТП "15339", юридична адреса: м. Зіньків, вулиця Гончарна,11, Полтавська область, Полтавський район про витребування з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим № :00:045:0019, визнати недійсним договір оренди б/н від 07.07.2016 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ АТП "15339", зобов`язати ПАТ АТП "15339" повернути земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивач, ОСОБА_1 звернулася до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ; Зіньківської міської ради, місце знаходження: м. Зіньків, вул. Воздвиженська, 40, Зіньківського району, Полтавської області про скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 19.08.2021 року відкрито провадження в цивільній справі позовного провадження. Сторонам по справі направлено ухвалу про відкриття провадження, відповідачу разом з копіями позовної заяви та доданими до неї документами та судові повістки про час дату та місце судового засідання, отримані відповідачем.

12.09.2022 року позивач ОСОБА_1 надіслала до суду заяву про зміну предмету позову в якій просила витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :00:045:0019, площею 2,7089 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за адресою: Полтавська область, Зіньківський район, Тарасівська сільська рада, визнати недійсним договір оренди землі серія та номер: б/н, виданий 07.07.2016 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ АТП "15339", щодо оренди земельної ділянки (об`єкт оренди) з кадастровим номером :00:045:0019, площею 2,7089 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою: Полтавська область, Зіньківський район, Тарасівська сільська рада, зобов`язати ПАТ АТП "15339" повернути ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :00:045:0019, площею 2,7089 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за адресою: Полтавська область, Зіньківський район, Тарасівська сільська рада та стягнути судовий збір.

Ухвалою суду від 02.02.2023 року змінено предмет позову ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом на витребування з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим № :00:045:0019, визнати недійсним договір оренди б/н від 07.07.2016 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ АТП "15339", зобов`язати ПАТ АТП "15339" повернути земельну ділянку. Замінено відповідача Зіньківську міську раду на належного відповідача ПАТ АТП "15339", юридична адреса: м. Зіньків, вулиця Гончарна,11, Полтавська область, Полтавський район, надано термін для подачі відзиву.

Представником відповідача ПАТ АТП "15339", адвокатом Бибиком В.А. надано до суду письмові пояснення щодо предмета позову згідно яких він погоджується, що згідно постанови Полтавського апеляційного суду від 11.01.2021 року ОСОБА_2 фактично не є власником спірної земельної ділянки та посилається на те, що ОСОБА_1 обрала помилковий спосіб захисту шляхом звернення з позовом до суду для скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_2 , просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Остапенко О.П. змінені позовні вимоги підтримав, просив їх задовільнити.

Відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, належним чином повідомлена.

Представник відповідача ПАТ АТП "15339", адвокат Бибик В.А. не з`явився, належним чином повідомлений, надіслав письмові пояснення щодо предмета позову. Причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надіслав. Слід зазначити, що суд визнає неявку представника відповідача, неповажною та розцінює дії представника відповідача як затягування розгляду справи, оскільки справа перебувала на розгляді в суді з 25.06.2021 року неявка представника не перешкоджає розгляду справи по суті.

Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлений обов"язок учасників судового процесу та їхніх представників добросовісно користуватися процесуальними правами. В свою чергу судом вжито усіх заходів, передбачених процесуальним законодавством для інформування відповідача про розгляд справи. Згідно електронного сайту Зіньківського районного суду Полтавської області користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин, інформацію про призначенні судові засідання.

При цьому суд керується висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 01 січня 2020 року (справа № 361/8331/18), відповідно до якого, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по даний час.

Відповідно до рішення Ради Суддів України від 24 лютого 2022 року № 9 щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні Верховна Рада України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні запровадила воєнний стан через вторгнення Росії в Україну.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів.

Рада суддів України вирішила звернути увагу усіх судів України, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист.

З урахуванням положень статті 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю - рекомендувати зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервалу часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Заслухавши представника позивача адвоката Остапенка О.П., який підтримав змінені позовні вимоги та просив їх задовольнити, зачитавши заяву позивача, письмові пояснення представника відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процессу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов`язки, неслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процессу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Законом України «Про оренду землі», Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно ст.ст.116, 125 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Відповідно до ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди є, зокрема: об`єкт оренди; строк дії договору оренди.

За ст.16 Закону України «Про оренду землі» - укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Згідно ст.18 Закону України «Про оренду землі» та ч.2 ст.125 ЗК України, договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації. Стаття 20 Закону України «Про оренду землі» зазначає, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України встановлено: «1. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.»

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено: «1. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 р. у справі "Пайн Велей Девелопментс ЛТД" проти Ірландії" та у справі від 20.11.1995 року "Прессе Компанія Навієра СА" проти Бельгії", зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, відповідачем порушено.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Широкине, Новоазовського району, Донецької області і її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.23).

ОСОБА_6 та ОСОБА_1 02.06.1984 року зареєстрували шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_1 (а.с.24).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Широкине, Волноваського район,у Донецької області померла мати позивачки ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (а.с.20).

Після її смерті відкрилася спадщина на її спадкове майно до складу якої увійшли будинок АДРЕСА_3 та земельна ділянка кадастровий номер :00:045:0019, площею 2,7089 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована за адресою: Полтавська область Зіньківський район Тарасівська сільська рада.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Широкинської сільської ради Новоазовського району Донецької області вбачається, що на день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 і разом з нею за вищевказаною адресою проживали та були зареєстровані: ОСОБА_1 -дочка, ОСОБА_8 -внучка, ОСОБА_9 -внучка, ОСОБА_10 - правнучка (а.с.22).

Після смерті матері спадщину прийняла позивач, ОСОБА_1 , шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Іншим спадкоємцем за законом була ОСОБА_11 , дочка померлої, а відповідно рідна сестра ОСОБА_1 , яка у встановлений законом строк спадщину не прийняла. Інші спадкоємці відсутні.

25.01.2017 року державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори на підставі заяви ОСОБА_1 від 17.05.2016 року про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно померлої ОСОБА_5 було заведено спадкову справу № 24/2017 .

16.11.2018 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок АДРЕСА_3 (а.с.25-26). Свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку вона не отримувала оскільки не мала оригіналу правовстановлюючого документу. Про наявність будь-яких юридичних перешкод для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у тому числі наявність заповітів, рішень судів, нотаріус не інформував.

Листом від 08.05.2020 року за вих № 672/01-16 Волноваська державна нотаріальна контора повідомила, що спадкоємцем щодо земельної ділянки згідно заповіту є ОСОБА_2 , а рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 13.11.2015 року їй було встановлено додатковий строк для прийняття спадщини, у зв`язку з чим нотаріус не має правових підстав для видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку (а.с.29).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 17.09.2020 року скасовано рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 13.11.2015 року про визначення ОСОБА_2 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та ухвалено нове рішення яким в задоволенні позову відмовлено повністю (а.с.14-16).

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 14.04.2016 року визнано за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 2.71 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області і належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 060375.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 11.01.2021 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 14.04.2016 року скасовано і ухвалено нове яким в задоволенні позову відмовлено повністю ( а.с.17-19).

29.04.2021 року державний нотаріус Волноваської державної нотаріальної контори Донецької області Петренко В.Є. виніс постанову про відмову ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, а саме: видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.31).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Тобто особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Факт правомірності користування земельною ділянкою є достатньою підставою для позивача ОСОБА_1 для звернення за захистом цього права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать право володіння ,користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК Уккраїни власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день з якого вона оголошується померлою .

Частиною 1 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 355/340/17-ц та є усталеною в практиці Верховного Суду.

Як було встановлено під час розгляду справи Полтавським апеляційним судом у справі № 530/1777/15-ц та № 530/449/16-ц встановлено, що спадкодавець ОСОБА_5 була зареєстрована та проживала в с. Широкине, а на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з нею проживали її дочка, ОСОБА_1 , дві онучки та правнучка, тобто ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті своєї матері на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України в силу постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і дана обставина не потребує доказування, оскільки вона вже була встановлена судами. З часу відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) вона стала власником, зокрема, і спірної земельної, спірної земельної ділянки.

25.01.2017 року державним нотаріусом на підставі заяви ОСОБА_1 від 17.05.2016 про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно померлої було заведено спадкову справу № 24/2017, а 16.11.2018 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок в с. Широкине. Свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку вона не отримувала, проте його відсутність не позбавляла її права на спадщину, так і права захищати свої порушені права відповідно до глави 29 ЦК України, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у вже згаданій вище постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі № 355/340/17- ц та ін.

Згідно з наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою № 277618061 від 01.10.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі згодом скасованого рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2016 року по справі № 530/449/16-ц.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80, 83) дійшла до наступного висновку: «Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності».

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що визнане за ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку площею 2.71 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області і належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 060375 постановою Полтавського апеляційного суду від 11.01.2021 року скасоване та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:045:0019. А тому набуття ОСОБА_2 права власності на вказану земельну ділянку є неправомірним та таким, що відбулося всупереч закону.

07.07.2016 року між ОСОБА_2 та ПАТ АТП "15339" було укладено договір оренди землі щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером :00:045:0019, площею 2.7089 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, який зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.07.2016 року, термін дії договору до 31.12.2026 року (а.с.81-82).

У відповідності з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до змісту частини 1 статті 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (частина 1 статті 761 ЦК України).

Наведені норми закону свідчать про те, що стороною договору оренди може бути власник земельної ділянки.

Порушенні права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч.2 ст.90 Земельного кодексу України).

Згідно зі ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (частина 1 статті 4 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про оренду землі», об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) визначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Положеннями ст. 13 цього Закону визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 14 Закону договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Таким чином, з аналізу чинного законодавства, яке регулює питання оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, встановлено, що оренда земельної ділянки здійснюється на підставі письмового договору, укладеного між сторонами.

Враховуючи вищезазначені вимоги закону та беручи до уваги, що постановою Полтавського апеляційного суду по справі № 530/449/16-ц від 11.01.2021 року, рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 14.04.2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку відмовлено, а право оренди є похідним від права власності, то відповідач ОСОБА_2 по суті не може бути орендодавцем земельної ділянки, яка їй не належить, тобто, право розпорядження земельною ділянкою є втраченим, що є підставою для визнання відповідного договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :00:045:0019, площею 2.7089 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області з ПАТ АТП "15339" недійсним.

Як наслідок, при відсутності права оренди земельної ділянки подальше утримання належної позивачеві земельної ділянки ПАТ АТП "15339" є незаконним та є підставою для витребування земельної ділянки в орендаря. Таким чином, у ПАТ АТП "15339" існує зобов`язання повернути позивачеві спірну земельну ділянку.

Крім цього, суд критично оцінює посилання представника відповідача ПАТ АТП "15339", адвоката Бибика В.А., в письмових поясненнях стосовно того, що ОСОБА_1 обрала помилковий спосіб захисту шляхом звернення з позовом до суду для скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_2 , оскільки в змінених позовних вимогах ОСОБА_1 не заявляла вимогу про скасування державної реєстрації.

За змістом ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, по`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Будь-яких доказів на підтвердження заперечень проти вимог позивача, відповідачами надано не було.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч.1, 5-7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом

Згідно зіст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення, суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Щодо інших доводів сторін, то Європейський суд з прав людини неодноразово зазначає (Рішенням ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява № 4909/04, п. 58 Рішення)), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, п. 29).

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст.12,13,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд, тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на те, що ОСОБА_2 з моменту прийняття постанови Полтавського апеляційного суду від 11.01.2021 року втратила право власності на земельну ділянку та по суті не може бути орендодавцем земельної ділянки, яка їй не належить, тобто, право розпорядження земельною ділянкою є втраченим, що є підставою для визнання відповідного договору оренди земельної ділянки з ПАТ АТП "15339"недійсним, але не з моменту його укладення, оскільки на дату укладення договору оренди землі (07.07.2016 року) право власності ОСОБА_2 не було скасоване, а при відсутності права оренди земельної ділянки подальше утримання спірної земельної ділянки ПАТ АТП "15339" є незаконним та є підставою для витребування земельної ділянки в орендаря. Таким чином, у ПАТ АТП "15339" існує зобов`язання повернути позивачеві земельну ділянку, яка була ним отримана в оренду, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення змінених позовних вимог ОСОБА_1 ..

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ст.41 Конституції України, ст.13,19,31,33 Закону України "Про оренду землі ", ст.124 ЗК України, ст. 317,319,392,627,631,638,761,1216,1268, ЦК України, ст. ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268, 354 ЦПК України, ЗУ "Про судовий збір", суд, -

В И Р І Ш И В:

Змінені позовні вимоги ОСОБА_1 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , ПАТ АТП "15339", юридична адреса: м. Зіньків, вулиця Гончарна,11, Полтавська область, Полтавський район про витребування з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим № :00:045:0019, визнати недійсним договір оренди б/н від 07.07.2016 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ АТП "15339", зобов`язати ПАТ АТП "15339" повернути земельну ділянку - задоволити частково.

Витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :00:045:0019,площею 2,7089 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за адресою: Полтавська область, Зіньківський район, Тарасівська сільська рада.

Визнати недійсним договір оренди землі серія та номер: б/н, виданий 07.07.2016 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ АТП "15339",щодо оренди земельної ділянки ( об`єкт оренди) з кадастровим номером :00:045:0019, площею 2,7089 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою: Полтавська область, Зіньківський район, Тарасівська сільська рада.

Зобов`язати ПАТ АТП "15339"повернути ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :00:045:0019,площею 2,7089 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за адресою: Полтавська область, Зіньківський район, Тарасівська сільська рада.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , ПАТ АТП "15339", юридична адреса: м. Зіньків, вулиця Гончарна,11, Полтавська область, Полтавський район на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 понесені судові витрати в сумі 2 724 ( дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн.00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за на слідками апеляційного перегляду.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 07.06.2023 року.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р. Должко