Справа № 145/309/22
Провадження № 22-ц/801/847/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вальчук В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Вальчука В. В. в залі суду в смт Тиврів Вінницької області у порядку письмового провадження за відсутності сторін,

у цивільній справі № 145/309/22 за позовом Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» (далі - АТ «АКЦЕНТ-БАНК») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 06.11.2018 ОСОБА_1 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» з метою укладання кредитного договору № Б/Н та отримання кредитної картки. На підставі Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

За умовами укладеного договору АТ «АКЦЕНТ-БАНК» надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом в Анкеті-заяві ОСОБА_1 підтвердив, що зазначена заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складає договір про надання банківських послуг.

Проте, позичальник не дотримується умов кредитного договору, не сплачує кредит, проценти за користування ним у розмірі та порядку, визначеному договором.

Станом на 14.02.2022 загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становить 161 287,15 грн., з яких: 120 022,08 грн. - заборгованість за кредитом; 41 265,07 грн. - заборгованість по відсоткам.

Порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованість по кредитному договору №б/н від 06 листопада 2018 року на загальну суму 161 287 грн 15 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 481 грн. 00 коп.

Рішення першої інстанції мотивоване тим, що із розрахунку заборгованості за договором №б/н від 06.11.2018 встановлено, що станом на 14.02.2022 позичальник не виконав умов кредитного договору, а саме: не сплачує тіло кредиту та відсотки за користування кредитними коштами і має заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 120 022,08 грн. та заборгованості за відсотками в сумі 41 265,07 грн. Такий розмір заборгованості є обґрунтованим, здійснений відповідно до умов договору та підтверджений наданими до суду розрахунками у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що підписана відповідачем 06.11.2018 Анкета-заява до Договору про надання банківських послуг взагалі не містить ніяких даних щодо погодження Банком надання апелянту банківських послуг, крім, анкетних даних, його контактної інформації, відомостей про майновий стан та трудову діяльність. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо видачі за вказаним договором платіжної картки (дата її видачі, її вид та строк дії) та встановлення відповідного кредитного ліміту і його суми, а також відповідно і щодо здійснення будь-якого руху коштів по рахунку. А роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постановах Верховного Суду. Щодо розрахунку заборгованості за договором № Б/Н від 06.11.2018, зазначає, що останній не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані Банком, не містить відомостей про номер відкритого рахунку за даним договором. Тому вважає, що сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання ним кредитних коштів не свідчить про укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди щодо вищевикладених істотних умов. Таким чином висновок суду щодо підтвердження заборгованості лише одним розрахунком є помилковим, адже позбавляє суд можливості вирішити питання щодо можливості стягнення з апелянта фактично отриманих та використаних позичальником коштів, а тому не є належним доказом існування боргу. Також звертає увагу, що умови кредитування, які викладені у Паспорті споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», не свідчать про погодження усіх істотних умов укладеного з апелянтом договору, адже його Анкета-заява не містить жодних відомостей про сам Паспорт як складову цього договору. На думку апелянта, Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» не є належним докази погодження ним усіх істотних умов кредитування. Крім того, позивач не надав підписаних відповідачем Умов та правил надання банківських послуг і тарифів, правил користування, основних умов обслуговування і кредитування. За викладених обставин, суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів, відповідно до положень статей 76-79 ЦПК України, які б підтверджували факт отримання апелянтом кредитних коштів, враховуючи те, що підписана ним Анкета-заява не містить жодних даних про умови кредитування та відсутність доказів належного ознайомлення відповідача з такими умовами.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «АКЦЕНТ-БАНК» просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

При цьому вказав, що суд першої інстанції правильно оцінив докази по справі: відповідач особисто підписав Анкету-заяву та Паспорт споживчого кредиту, у якому визначено всі основні умови договору, суд дав їм належну оцінку, також звертає увагу на позицію Верховного Суду викладену у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20, яка стосується випадку, коли позичальником підписано Паспорт споживчого кредиту. На підтвердження правильності розрахунку заборгованості Банк надає банківську виписку по картці ОСОБА_1 .

Відповідно до частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам закону оскаржуване судове рішення частково не відповідає.

Судом установлено, що 06.11.2018 ОСОБА_1 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» з метою укладання кредитного договору № Б/Н та отримання кредитної картки. На підставі вказаної Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 14.02.2022 становить 161 287,15 грн., з яких: 120 022,08 грн. - заборгованість за кредитом; 41 265,07 грн. - заборгованість по відсоткам.

Задовольняючи вимоги банку, суд першої інстанції, врахувавши доведеність позивачем факту укладення між сторонами 06.11.2018 договору приєднання, обізнаності відповідача з умовами кредитування, дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості через неналежне виконання останнім зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Проте повністю з таким висновком місцевого суду погодитись неможливо виходячи з наступного.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов?язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв?язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до положень статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ «Акцент-Банк№).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»(далі - Закон №1023-XII).

Апеляційний суд не може погодитись із висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем вимог щодо стягнення заборгованості по відсоткам, доводи апеляційної скарги в цій частині є підставними, з огляду на таке.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

Саме сторони повинні довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.

Проте відповідач ОСОБА_1 не подав жодних доказів на спростування факту використання кредитних коштів, разом з тим виклав свої заперечення щодо існування договірних відносин з позивачем.

Звертаючись до суду з позовом АТ «АКЦЕНТ-БАНК» просив стягнути заборгованість за кредитним договором, який оформлений у вигляді Анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 06.11.2018.

На підтвердження заявлених вимог позивач надав до суду копію Анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» від 06.11.2018, роздруківку з інформацією про деякі умови кредитування (Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка»), витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна GOLD» та витяг із Умов та правил надання банківських послуг та розрахунок заборгованості.

Однак, надана Анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 06.11.2018, яка підписана сторонами, не містить відомостей щодо розміру кредитного ліміту, а також процентної ставки. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Отже, сама по собі підписана Анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за невиконання кредитного договору.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що у цьому конкретному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача https://a-bank.com.ua/terms, неодноразово змінювалися самим АТ «АКЦЕНТ-БАНК» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (06.11.2018) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (05.04.2022), тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна GOLD» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в цьому банку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК», відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна GOLD» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» через їх мінливий характер не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З розрахунку заборгованості, виписки руху коштів за рахунком, вбачається, що ОСОБА_1 отримав та використовував кредитні кошти (знімав як готівку, так і здійснював розрахунки в магазинах), неодноразово вносив кошти на повернення отриманого у кредит, тобто активно використовував кредитні кошти.

Отже за відсутності виписки про рух коштів по рахунку наданий банком розрахунок заборгованості може слугувати доказом заборгованості відповідача перед позивачем, оскільки такий розрахунок містить інформацію (по датах), починаючи з першого зняття кредитних коштів, інформацію про зняття коштів, нарахування процентів, внесення грошових коштів позичальником, залишок непогашених коштів, тобто детальну інформацію про рух коштів по рахунку.

З урахуванням змісту розрахунку заборгованості, апеляційний суд вважає за можливе взяти до уваги доказ, наданий до апеляційної скарги: виписку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 , оскільки і розрахунок заборгованості, і подана позивачем виписка відповідають одне одному, виписка лише деталізує операції по картці: де (адреса) і коли (час) було знято кошти чи здійснено розрахунок кредитними коштами, яким способом було поповнено картковий рахунок, тощо, а розрахунок заборгованості дає можливість не лише прослідкувати дії відповідача з картковим рахунком, але й перевірити дії Банку по зарахуванню внесених коштів позичальником.

Суд при розгляді справи повинен зберігати об`єктивність і неупередженість (ч. 5 ст. 12 ЦПК України), а докази судом мають оцінюватися у сукупності (ст. 89 ЦПК України), а тому, за сукупності доданих до позову доказів (анкети-заяви, розрахунку заборгованості, з якого вбачається численне користування кредитними коштами, здійснення дій по їх поверненню, тощо), безпідставним та немотивованими є твердження відповідача про відсутність доказів надання йому кредитних коштів Банком.

Відтак, з огляду на те, що в сукупності наявними письмовими доказами у справі доведено факт користування ОСОБА_1 кредитними коштами та те, що вони відповідачем в добровільному порядку АТ «АКЦЕНТ-БАНК» не повернуті, отже в суду першої інстанції були підстави для стягнення з відповідача суми фактично отриманих ним кредитних коштів.

Отже апеляційний суд дійшов до висновку, що позивачем доведено наявність заборгованості за кредитом у розмірі 120 022,08 грн, а відтак позов в цій частині підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд стосовно вимог позову про стягнення із відповідача процентів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути проценти за користування кредитними коштами. Обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Паспорт споживчого кредиту та витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та правил надання батьківських послуг, які розміщені на сайті: https://a-bank/com/ua/green/tarrifs, як невід`ємні частини спірного договору.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), в якій предметом розгляду були подібні правовідносини, зауважила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання анкети - заяви, оскільки за умови що вони не містять підпису позичальника, немає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Тобто при вирішенні спору суд повинен з`ясувати які саме умови включені в заяву позичальника.

Банк до позовної заяви додав Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна карта» (а.с.9), підписаний позичальником, стверджуючи, що це є доказом погодження відсоткової ставки, прав та обов`язків клієнта (позичальника) і банку, відповідальності сторін.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 1734-VIII «Про споживче кредитування», до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування»).

Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року в справі № 393/126/20 (провадження №61-14545сво20) зроблено висновок, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.

Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

В зазначеній постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду здійснив відступ від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (на яку посилається Банк у відзиві на апеляційну скаргу), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19, про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.

Отже з урахуванням правової позиції Верховного Суду, апеляційний суд дійшов висновку, що підписання Паспорту споживчого кредиту, з огляду на його правову природу (це не частина кредитного договору, а спосіб повідомлення позикодавця кредитором про наявні пропозиції кредитування), його зміст (містить інформацію про два різні кредитні продукти), не є підтвердженням досягнення між Банком та позичальником умов кредитування, в тому числі і щодо процентної ставки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, а висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення процентів за користування кредитом, є помилковими.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими (в частині задоволення вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками), а рішення суду першої інстанції в цій частині є таким, що постановлене без повного з`ясування обставин справи, що призвело до невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

При цьому суд апеляційної інстанції приймає як доказ, на підтвердження отримання кредиту відповідачем, виписку по картці ОСОБА_1 , додану до апеляційної скарги, оскільки у визначений судом строк відповідач відзиву на позов не надав, що відповідає положенням ст. 12 ЦПК України.

Враховуючи викладене, рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «АКЦЕНТ-БАНК» 120 022,08 грн. заборгованості за кредитом; в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 41 265,07 грн. необхідно відмовити.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, апеляційний суд в порядку частини 13 статті 141 ЦПК України змінює розподіл судових витрат.

Позивач при зверненні до суду сплатив 2 481 грн. судового збору за подання позову (а.с.23), відповідач сплатив та 3 722 грн. судового збору за подання апеляційної скарги (а. с. 107,108).

З урахуванням принципу пропорційності, оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню (74,41 % від заявлених вимог), з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 1 846,11 грн. (74,41 %) понесених ним судових витрат по сплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір в загальному розмірі 3 722 грн., яка підлягає частковому задоволенню, тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 952,33 грн (25,59%) понесених ним судових витрат.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376, 381 - 384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року в частині задоволених позовних вимог Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості і розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» (МФО 307770, ) заборгованість за кредитним договором №б/н від 06.11.2018, яка склалась станом на 14.02.2022, в розмірі 120 022 (сто двадцять тисяч двадцять дві) грн. 08 коп. за тілом кредиту та витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 1 846 (одна тисяча вісімсот сорок шість) грн. 11 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» (МФО 307770, ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 952 (дев`ятсот п`ятдесят дві) грн. 33 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник