Справа № 700/500/21
Провадження № 2/700/12/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року Лисянський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Бесараб Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Мельніченко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Лисянка справу №700/500/21 провадження №2/700/12/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів,

В С Т А H О В И В:

27.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він помилково сплатив на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 105900 грн. Кошти були зараховані на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ ПриватБанк № НОМЕР_1 , згідно дублікату квитанції №0.0..1, код квитанції 1607-4457-0200-8316 від 27.05.2019 року, призначення платежу «Авансовий платіж за авто 105900 грн. ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 )» відправник ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_3 ). Даний платіж був перерахований помилково через систему віддаленого обслуговування Приват 24, він планував перерахувати дані кошти на власний рахунок № НОМЕР_4 , як авансовий платіж за авто, для погашення договору лізингу автомобіля, але помилився у реквізитах, обрав не вірний (помилковий) шаблон платежу, який на вибір пропонувала система Приват 24. Позивач з ОСОБА_2 ніяких цивільно-правових угод, правочинів не укладали, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не було. З урахуванням вищенаведеного, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму у розмірі 105900 грн. помилково перерахованих коштів.

05.08.2021 року від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, згідно яких він доповнив, що доказом помилковості платежу та наміру перераховувати кошти на власний рахунок № НОМЕР_4 як авансовий платіж за власне авто є договір лізингу автомобіля №СS16A!00000339 від 27.09.2018 року, довідка з банку №L44SDQA4AF03P108 від 20.07.2021 року про наявність заборгованості по договору №СS16A!00000339. 18.04.2021 року та 15.05.2021 року ним відбулися виїзди за адресою реєстрації відповідача АДРЕСА_1 , однак він там фактично не проживає та місце його перебування невідоме. З урахуванням вищенаведеного просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму у розмірі 105900 грн. помилково перерахованих коштів та звільнити його від сплати судового збору, на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

07.10.2021 року від позивача знову надійшла заява про уточнення позовних вимог, в яких він просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму у розмірі 155900 грн. помилково перерахованих коштів, оскільки 01.10.2021 року ним було виявлено ще один помилково сплачений платіж на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ ПриватБанк» № НОМЕР_1 , з призначенням платежу «надходження готівки в погашення кредитів» того ж дня і на той же рахунок, що і раніше заявлений.

18 січня 2022 року судом було ухвалено заочне рішення у даній справі, яким позовні вимоги були задоволені у повному обсязі, а саме: стягнуто із ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 суму у розмірі 155900 грн. (сто п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот гривень) помилково перерахованих коштів, а також стягнуто із ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1559 грн. (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень).

23.05.2022 року за заявою ОСОБА_1 . Лисянським районним судом було направлено виконавчий лист від 18.01.2022 року у вказаній цивільній справі.

23.02.2023 року від ОСОБА_2 до суду надійшла заява про ознайомлення із матеріалами справи в електронному вигляді. 07.04.2023 року він звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення №700/500/21 від 18.01.2022 року та просив його скасувати, мотивуючи тим, що йому не було відомо про розгляд справи, так як позивач у позовній заяві вказав адресу місця його проживання - АДРЕСА_1 , тоді як адресою його місця реєстрації є АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим не з`являвся у судові засідання, не мав можливості подати до суду відзив та дізнався про ухвалене заочне рішення, після того як зареєструвався у системі «Електронний суд», того ж дня у кабінеті користувача ознайомився із матеріалами справи. Категорично з такими вимогами не згідний та вважає, що своїми діями позивач ОСОБА_1 , який працює фінансистом у АТ КБ «ПриватБанк» та має скрутне фінансове становище (заборгованість перед Банком) навмисно ввів суд в оману з приводу того, що він помилкового перерахував кошти на його ім`я. Із позивачем особисто знайомий та позичав йому вказані кошти в 2018 році. Крім того, із роздруківки сайту судової влади, відносно ОСОБА_1 наявні цивільні провадження до великої кількості відповідачів, з одним і тим же предметом позову (стягнення помилково перерахованих коштів).

Позивач у своє чергу, подав до суду заперечення на заяву про перегляд заочного рішення, в обґрунтування якої зазначив, що ОСОБА_2 знав про судовий процес та був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки із документів, які подавав ОСОБА_2 на участь в тендерах як ФОП, місцем його реєстрації вказана АДРЕСА_1 . Зокрема, в процесі розгляду справи останній неодноразово звертався до нього через своїх представників та просив відкликати позовну заяву, обіцяючи повернути кошти, що були перераховані йому без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим за його клопотанням було відкладено судове засідання, призначене на 07.12.2021 року. Однак ОСОБА_2 жодних клопотань чи заперечень не подавав. Зокрема зауважив, що ніяких позик у відповідача не брав, а кошти, перераховані ним набуті ОСОБА_2 без правової підстави. Що стосується наявності цивільних проваджень за його позовами про повернення коштів, то вважає, що кожна людина має право на судовий захист у випадку їх порушення. Із змісту заяви, поданої до суду вбачається, що відповідач наводить лише припущення без надання доказів. Тому просить суд відмовити ОСОБА_2 в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення по справі №700/500/21 в повному обсязі.

15 травня 2023 року ухвалою Лисянського районного суду заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у цивільній справі №700/500/21 від 18.01.2022 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів було задоволено, заочне рішення у даній справі скасовано та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

У судове засідання сторони не з`явилися, 20.07.2023 року у даній справі було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач не з`явився, 15.08.2023 року подав до суду додаткові пояснення у справі по суті позовних вимог, згідно з якими ним через АТ КБ «ПриватБанк» на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 було перераховано кошти в сумі 105900 грн. та 50000 грн. Даний факт підтверджується дублікатом квитанції № 0.0..1, код квитанції 1607-4457-0200-8316 від 27.0.2019 року та копією платіжного доручення №J052708ZH8 від 27.05.2019 року, що є в матеріалах справи. Тобто, дані кошти він планував перерахувати на власний рахунок № НОМЕР_4 як авансовий платіж за власне авто, договір лізингу автомобіля №CS16A!00000339 від 27.09.2018 року, надана довідка з банку №L44SDQA4F03P108 від 20.07.2021 про наявність заборгованості за договором №CS16A!00000339. Зазначив, що з відповідачем ніяких цивільно-правових угод, правочині не укладали, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не було. Зокрема, заперечує вимогу ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення та те, що кошти були отримані останнім не безпідставно, а були перераховані в якості повернення позики від 2018 року, жодним доказом, передбаченим законом або угодою не підтверджені, а наведені лише припущення. Жодних позик у відповідача не брав, а кошти, перераховані згідно з дублікатом квитанції 0.0..1 від 27.0.2019 року та копії платіжного доручення №J052708ZH8 від 27.05.2019 року були набуті ОСОБА_2 без правової підстави. Також просив суд звернути увагу, що відповідач знав про необхідність повернення коштів в сумі 155900 грн. та в процесі розгляду справи неодноразово звертався до нього щодо відкликання позовної заяви, обіцяючи повернути вказані кошти, тобто виявив намір врегулювати даний спір в досудовому порядку протягом грудня 2021 року, у зв`язку з чим просив суд про відкладення судового засідання, вказавши причину. Однак, відповідач відмовився та вказав на неіснуючий борг перед ним. Заперечує факт того, що у заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_2 вказав, що він не помічав помилковості перерахування коштів майже півтора року, однак помилка ним була виявлена набагато раніше подачі позовної заяви та вирішувалося в досудовому порядку. Що стосується заперечення відповідача по «шаблонам платежу» і що платіж в розмірі 50000 грн. був проведений через касу відділення, то зазначив, що «шаблони платежів» відображаються по клієнту відправнику коштів, їх відображення не впливає на канал здійснення оплати, програмні комплекси як в касі банку, так і в каналах самообслуговування (онлайн-банкінгу) ідентичні та відображають аналогічні дані. Крім того, відповідач у своїй заяві наводить судові справи, де він є позивачем у схожих судових процесах із аналогічними позовними вимогами, тоді як вважає, що кожна людина має право на судовий захист у разі порушення її прав. Наявні судові процеси, де він є позивачем чи відповідачем не можуть мати жодного відношення у даній справі, а сам ОСОБА_2 неодноразово був відповідачем у справах майнового характеру. Однак дані факти не можуть свідчити про задоволення або відмову в позовних вимогах про стягнення безпідставно отриманих коштів, так як це є лише способом реалізації прав. Разом з тим, відповідачем не надано жодної законної підстави зберігати та розпоряджатися його майном, а саме грошовими коштами та в свою чергу у заяві наводить лише припущення та спростування помилковості перерахування, що не є підставою для відмови в позові за безпідставністю набуття коштів. Таким чином просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму в розмірі 155900 грн, як безпідставно отримані кошти.

Відповідач у судове засідання не з`явився, 20.07.2023 року звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, вказавши, що позовні вимоги не підтримує, так як позов є надуманим та яскравим прикладом зловживання позивачем своїми правами. Просив при розгляді даної справи врахувати факти, викладені в заяві про перегляд заочного рішення та судову практику.

Суд, виходячи із засад справедливості, розумності, добросовісності, а також ставлячи метою встановлення дійсного характеру правовідносин між сторонами та істинну суть спору між учасниками справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до частин 1, 2 статі 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивачем, через систему віддаленого обслуговування Приват 24, на рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ ПриватБанк № НОМЕР_1 було перераховано кошти у сумі 105900 грн. та 50000 грн. Даний факт підтверджується дублікатом квитанцій №0.0..1, код квитанції 1607-4457-0200-8316 від 27.05.2019 року та копією платіжного доручення №J0527O8ZH8 від 27.05.2019 року.

Згідно дублікату квитанції №0.0..1, призначенням платежу вказано «Авансовий платіж за авто 105900 грн. ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 )» відправник ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_3 ) та відповідно до копії платіжного доручення №J0527O8ZH8 від 27.05.2019 року призначенням платежу вказано «надходження готівки в погашення кредитів».

Згідно договору фінансового лізингу №СS16A!00000339 від 27.09.2018 року АТ КБ «ПриватБанк» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) уклали договір фінансового лізингу автомобіля.

З довідки з АТ КБ «ПриватБанк» №L44SDQA4AF03P108 від 20.07.2021 року вбачається, що у позивача за договором лізингу автомобіля №СS16A!00000339 від 27.09.2018 року наявна заборгованості по договору №СS16A!00000339.

Позивач стверджує, що з ОСОБА_2 ніяких цивільно-правових угод, правочинів не укладали, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не було. Таке твердження будь-яким чином не спростовано відповідачем.

Згідно дублікату квитанції №0.0..1 від 27.05.2019 року та копії платіжного доручення №J0527O8ZH8 від 27.05.2019 року вбачається, що одержувачем грошових коштів в розмірі 105900 грн. та 50000 грн. є ОСОБА_2 .

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Необхідно виходити з того, що правова підстава отримання (набуття) майна відсутня у тому разі, коли відбувся перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується безпосередньо на вимозі закону, або суперечить меті існування правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Вирішуючи питання про застосування/незастосування статей 1212, 1213 ЦК України, суд має встановити, зокрема, наявність/відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за результатами дослідження на підставі належних та допустимих доказів у справі, та встановити безпосередньо сам факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок позивача.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

У своїй позовній заяві, в заявах про уточненнях позовних вимог та письмових поясненнях позивач ОСОБА_1 вказує, що дані кошти були перераховані ним помилково, без будь-якої правової підстави для цього.

У матеріалах справи відсутні належні докази укладення між сторонами договору позики, відсутній як сам договір позики, так і боргова розписка про надання коштів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 року у справі №185/446/18.

Суд вважає, що у даній справі безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, оскільки, для здійснення перерахунку коштів через послугу Приват24 необхідно ввести номер картки, після чого здійснюється ідентифікація особи якій перераховуються дані кошти, а тільки потім платник підтверджує необхідність здійснення транзакції.

Крім того, суд вважає дії ОСОБА_1 щодо перерахунку коштів такими, що викликають розумні сумніви у його добросовісній поведінці, з огляду на наявність у нього інших судових проваджень з аналогічними спорами. Так, суд допускає можливість здійснення помилкового платежу, але у даному випадку таких платежів було декілька і начеб-то виявлені вони були позивачем через значний проміжок часу, що дає суду підстави вважати, що позивач приховує дійсний характер відносин між ним та відповідачем.

Суд жодним чином не заперечує право особи на судовий захист та на справедливі судові процедури, проте наявність інших аналогічних спорів в різних судах України про повернення коштів, які помилково перераховані отримувачу на карту, де позивачем є ОСОБА_1 , наводить суд на думку про приховування істинного характеру правовідносин між позивачем та відповідачем та штучне створення позивачем доказів.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд звертає увагу, що поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків) та за таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог стягнення коштів в розмірі 155900 грн.

Інших доказів на підтвердження того, що кошти у вказаній сумі були перераховані на рахунок відповідача помилково, матеріали справи не містять та позивачем не надані.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові на позивача.

Позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_3 від 20.11.2019 року, а тому звільнений від сплати судового на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

У зв`язку з викладеним, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 81, 89, 141, 247, 258, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст.11, 16, 83, 177, 267, 387, 1212, 1213, 1215 ЦК України, ст.8 Конституції України, суд-

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору у справі компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя Н. В. Бесараб