Справа № 152/1116/22
Провадження № 22-ц/801/509/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 рокуСправа № 152/1116/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 29.12.2022 року, ухвалене у складі судді Роздорожної А. Г., -

в с т а н о в и в :

26.10.2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду засобами поштового зв`язку з позовом (вх. № 4889 від 02.11.2022 року) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 10.11.2006 року. При укладенні договору сторони керувались частиною першою статті 634 ЦК України. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю поінформований про умови кредитування а АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Розмір кредитного ліміту збільшився до 7200 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що відображається у розрахунку заборгованості та підтверджується випискою по рахунку.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 11.10.2022 року має заборгованість 21520,79 грн, яка складається з наступного : 5470,44 грн заборгованість за тілом кредита; 14269,59 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, 1780,76 грн нарахована пеня.

АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача частину заборгованості за кредитом в сумі 20140,03 грняка складається з наступного : 5470,44 грн заборгованість за тілом кредита; 14269,59 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, 400 грн заборгованість за пенею.

Виходячи з наведеного, положень п.6.5 договору, п. 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг» почали діяти з 01.03.2019 року, статей 509, 526, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України, АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з відповідача на користь банку 20140,03 грн боргу за кредитним договором № б/н від 10.11.2006 року станом на 11.10.2022 року, в тому числі : заборгованість за кредитом в сумі 5470,44 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 14269,59 грн; заборгованість за пенею в сумі 400 грн.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 29.12.2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, 26.01.2023 року АТ КБ «Приватбанк» подав засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу (вх № 948 від 30.01.2023 року), в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідачем не заперечується щодо непогодження між сторонами наданих банком Умов та Правил. Правових підстав для застосування постанови ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 у суду першої інстанції не було.

Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що між сторонами було погоджено розмір відсоткової ставки в анкеті-заяві. В анкеті заяві підписаній відповідачем зазначено, що базова відсоткова ставка за кредитом складає 36 % річних із розрахунку 360 днів у році. Відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано картку, яка в подальшому перевипускалась. На картку було встановлено кредитний ліміт 250 грн, який було збільшено до 7200 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив у строк встановлений судом.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі вставнолено наступні обставини.

10.11.2006 року відповідач заповнила заяву, в якій погодилася з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач шляхом підписання вказаної заяви повідомила також, що ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді /а. с. 24/.

Відповідно до розрахунку заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором від 10.11.2006 року станом на 11.10.2022 року виникла заборгованість за кредитом в сумі 20140,03 грн боргу, в тому числі заборгованість за тілом кредиту в сумі 5470,44 грн, заборгованість за простроченими відсотками в сумі 14269,59 грн та заборгованість по пені в сумі 400 грн /а. с.5-14/.

Відповідно до виписки по рахунку, заборгованість за кредитом в період з 13.11.2006 року (коли відповідач фактично почала користуватися кредитними коштами) по 5.10.2020 року (дата розрахунку) складає 21520,79 грн. Кошти, які були списані в якості відсотків за користування кредитом у вказаний період, згідно з випискою, склали 468608,12 грн. У вказаний період відповідач фактично використала банківських коштів на загальну суму 12710,96 грн, а погасила заборгованість на суму 448808,46 грн /а. с. 15-21/.

Згідно з довідкою банку, 10.11.2006 року кредитний ліміт було встановлено в розмірі 250 грн. 7.11.2019 року кредитний ліміт було зменшено /а. с. 22/.

Відповідно до довідки банку відповідачу неодноразово видавалися картки, зокрема, 18.04.2006 року було видано картку № НОМЕР_1 з терміном дії до квітня 2009 року та 18.05.2012 року було видано картку № НОМЕР_2 з терміном дії до лютого 2016 року /а. с. 23/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження, що саме цю редакцію Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, оскільки представник позивача посилається у своїй позовній заяві на Умови та Правила в редакції, що почали діяти з 01.03.2019 року. У заяві ОСОБА_1 від 10.11.2006 року відсутні умови договору про встановлення відповідачу конкретного кредитного ліміту, конкретної процентної ставки за користування кредитними коштами. Крім цього, у матеріалах справи відсутній примірник «Тарифи».

З виписки по рахунку відповідача станом на 05.10.2022 року вбачається, що по рахунку відповідача з 13.11.2006 року по 05.10.2022 року було списано 468608,12 грн відсотків та 438,90 грн комісії. Таким чином з урахуванням того, що розмір та сплату відсотків та комісії сторонами погоджено не було, розмір тіла кредиту відповідачем погашено (виплачено) в повному обсязі. Окрім цього, відповідач фактично використала у вказаний період банківських коштів на загальну суму 12710,96 грн, а погасила заборгованість на суму 448808,46 грн. Таким чином у відповідача відсутня заборгованість за договором кредиту перед позивачем.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову зроблений за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Висновок суду першої інстанції про те, що між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем не погоджено розмір процентної ставки, суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки зі справи видно, що в анкеті-заяві від 10.11.2006 року між сторонами погоджена базова процентна ставка 36 % із розрахунку 360 днів у році. Тому в цій частині аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Визначаючись щодо розміру заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на нижченаведене.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (частина перша статті 80 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Звертаючись із позовом, АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з відповідача 20140,03 грн боргу за кредитним договором № б/н від 10.11.2006 року станом на 11.10.2022 року, в тому числі заборгованість за кредитом в сумі 5470,44 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 14269,59 грн, заборгованість за пенею в сумі 400 грн.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позивачем не надано доказів ознайомлення і погодження відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. При цьому, анкета-заява підписана відповідачем 10.11.2006 року, а Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, які додано до позовної заяви, затвердженні в редакції, що почали діяти з 01.03.2019 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 10.11.2006 року, АТ КБ «ПриватБанк» було нараховано відповідачу проценти по наступним ставкам :

-період з 10.11.2006 року по 31.12.2012 року в розмірі 36 % (процентна ставка поточна) та 72 % (процентна ставка прострочена);

-період з 01.01.2013 року по 31.08.2014 року в розмірі 30 % (процентна ставка поточна) та 30 % (процентна ставка прострочена);

-період з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року в розмірі 34,8 % (процентна ставка поточна) та 34,8 % (процентна ставка прострочена);

-період з 01.04.2015 року по 31.05.2019 року в розмірі 43,2 % (процентна ставка поточна) та 43,2 % (процентна ставка прострочена).

-За період з 01.06.2019 року по 11.10.2022 року процентна ставка позивачем не нараховувалась. Натомість у виписці за договором № б/н за період 18.04.2006 року по 13.10.2022 року баком нараховувались з 01.06.2019 року по 11.10.2022 року проценти та пеня/штаф відповідачу, та в подальшому банком в односторонньому порядку відмінено штрафи за минули періоди в сумі 453,426,59 грн /а. с. 15/.

Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку (частина друга статті 1056-1 ЦК України).

Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною (частина третя статті 1056-1 ЦК України).

Матеріалами справи не підтверджено, що вищезазначені вимоги законодавства були належним чином виконані позивачем - відсутні докази того, що відповідач була справді ознайомлений належним чином зі зміною відповідних процентних ставок та погодила таку зміну.

Зважаючи на те, що позивачем надано розрахунок заборгованості з відображенням у ньому розміру процентної ставки, який неодноразово змінювався позивачем в односторонньому порядку, доказів того, що відповідач давав згоду на зміну розміру процентів, суду не надано, відтак наданий позивачем розрахунок заборгованості не ґрунтується на домовленості сторін та є неналежним доказом на підтвердження розміру заборгованості відповідача за кредитним договором.

Відповідно до довідки банку відповідачу неодноразово видавалися картки, зокрема : 18.04.2006 року було видано картку № НОМЕР_1 з терміном дії до квітня 2009 року та 18.05.2012 року було видано картку № НОМЕР_2 з терміном дії до лютого 2016 року /а. с. 23/.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правову позицію, відповідно до якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки строк дії картки № НОМЕР_1 закінчився 04/2009 року, а наступну картку було видано відповідачу 18.05.2012 року, відтак у АТ КБ «Приватбанк» відсутні були правові підстави для нарахування процентів та неустойки за період з 01.05.2019 року по 17.05.2012 року.

Строк дії іншої картки № 954194 закінчився 02/2016 року, відтак у позивача були відсутні правові підстави нараховувати проценти та неустойку після закінчення строку дії цієї картки.

Відповідно до наданої позивачем виписки за період 18.04.2006 року (тоді як анкета-заява підписана відповідачем 10.11.2006 року) по 13.10.2022 року відповідачем отримано в АТ КБ «Приватбанк» кредитних коштів на суму 12710,96 грн (розрахунок 3440,20+1601,95+214,81+6914+540=12710,96), а погашено суму в розмірі 13386,87 грн. (розрахунок 567,46+3264,55+1828,43+1204,34+1747,83+673,64+4091,87+8.75=13386,87), тобто відповідачем внесено коштів більше на суму 675,91 грн.

При цьому, АТ КБ «Приватбанк» нараховано відповідачу за вказаний період процентів в сумі 468661,19 грн (розрахунок 118,06+1319,51+1029,56+742,90+875,24+191,50+1597,64+4906,35+11943,72+24338,

13+63621,06+114995,39+242982,13=468,661,19) та неустойки на суму 7000 грн (розрахунок 400+1300+1100+1100+1000+1100+1000). З цієї суми банком списано (відмінено штрафі за минулі періоди) 453426,59 грн. /а. с. 15-21/.

У анкеті-заяві від 10.11.2006 року розмір неустойки між сторонами не погоджувався.

Доводи банку про те, що відповідач не спростував наданий ним розрахунок заборгованості, не дають підстав вважати, що такий розрахунок відповідав вимогам законодавства та умовам укладеного між сторонами договору (Постанова Верховного Суду від 27.12.2018 року, справа № 275/253/16-ц).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів погодження між сторонами відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та їх розміру.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (10.11.2006 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (26.10.2022 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18) зазначено, що: «колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційного суду, як на законність підстави для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що відповідач фактично використала у вказаний період банківських коштів на загальну суму 12710,96 грн, а погасила заборгованість на суму 13386,87 грн., тобто внесено коштів більше на суму 675,91 грн. від отриманої суми /а. с.15-21/.

Позивачем відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не надано суду доказів, що за період користування кредитним коштами відповідачу нараховано відсотків на більшу суму ніж 675,91 грн, з урахуванням погодженої між сторонами процентної ставки 36 % річних. Таким чином колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у відповідача відсутня заборгованість за договором кредиту № б/н від 10.11.2006 року перед позивачем.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.04.2020 року у справі № 127/6915/19 зроблено правовий висновок про те, що позивачем не надано доказів того, що з Умовам та Правилам надання банківських послуг, Правилам користування платіжною карткою та Тарифами банку, відповідач був ознайомлений та ним вони підписані, а отже, й не доведено правомірність дій банку щодо нарахування відсотків та комісії, які були стягнуті позивачем за рахунок коштів, які вносив відповідач на погашення заборгованості за кредитом.

Аргументи апеляційної скарги про те, що правових підстав для застосування постанови ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 у суду першої інстанції не було, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Та обставина, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що між сторонами не було погоджено розмір процентної ставки суд апеляційної інстанції не вважає достатньою правовою підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, оскільки по суті спір вирішено правильно судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції, з якими погоджується також суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 29.12.2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський