Провадження №2/447/19/23
Справа №447/3537/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

21.03.2023 Миколаївський районний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Друзюк М.М.

секретар судового засідання Мазуркевич І.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

за участю представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3

встановив:

Позивачка - ОСОБА_1 , подала до Миколаївського районного суду Львівської області позов до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 20.10.2005 по 10.10.2011 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_2 . Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 10.10.2011 шлюб між ними було розірвано. У грудні 2005 року за спільні кошти ними було придбано майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 126.04 кв.м житловою площею: 45.24 кв.м, що заходиться в АДРЕСА_1 , складається з трьох житлових кімнат, кухні, ванни та туалету та земельна ділянка, загальною площею 0.0430 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Під час подружнього життя у них народився син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку із складними життєвими обставинами, а також для забезпечення гідного життя їхнього спільного сина ОСОБА_4 була гостра необхідність у виїзді за межі України її та сина для працевлаштування в Іспанію. ОСОБА_2 не заперечував проти цього і надав відповідні дозвільні документи. У 2020 році, повернувшись додому позивачка безрезультатно намагалася потрапити в житловий будинок, що

заходиться в АДРЕСА_1 , оскільки відповідач змінив замки в житловому будинку та заселив орендарів. Крім того, ОСОБА_2 неодноразово обіцяв подарувати спірний будинок синові, однак, на жаль, це були виключно його пусті обіцянки, які травмували психіку неповнолітньої дитини. Додатково зазначила, що шлюбний договір між нею та відповідачем не укладався, вона та син ОСОБА_4 зареєстрований у

спірному житловому будинку і це є єдиним їхнім житлом, а також з урахуванням спільного проживання матері та неповнолітньої дитини, неналежного матеріального забезпечення неповнолітньої дитини його батьком просила: визнати житловий будинок, загальною площею 126.04 кв.м. житловою площею: 45.24 кв.м та земельну ділянку, загальною площею 0.0430 га, що знаходяться в АДРЕСА_1 спільною сумісною

власністю подружжя та поділити спільну сумісну власність наступним шляхом: визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини житлового будинку, загальною площею 126.04 кв.м, житловою площею: 45,24 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; залишити у власності ОСОБА_2 1/3 частину житлового будинку, загальною площею 126,04 кв.м, житловою площею: 45,24 кв.м. що знаходиться в АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини земельної ділянки, загальною площею 0,0430 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; залишити у власності ОСОБА_2 1/3 частину земельної ділянки, загальною площею 0.0430 га , що знаходиться в АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 2 700 грн.

Суд ухвалою від 18.11.2021 відкрив провадження по даній справі та призначив підготовче судове засідання.

09 грудня 2021 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, в якій позивач за зустрічним позовом просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та просив визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок, загальною площею 126,04 кв.м, АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0430 за цією ж адресою.

При цьому, позивач за зустрічним позовом покликається на те, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 27.05.2021 року у справі № 2-437/11 ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина у розмірі 400 грн., але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, ОСОБА_2 добровільно сплачує значно більші суми аліментів на банківську картку ОСОБА_1 та регулярно надсилає для сина грошові перекази у валюті (50-300 євро).

Позивач не зверталася до суду з позовом про зміну розміру аліментів, відсутні будь-які докази того, що утримання, яке добровільно надає своєму синові ОСОБА_2 , є недостатнім для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування. Більше того, ОСОБА_2 для забезпечення їхнього спільного з позивачкою за первісним позовом сина житлом, спірний будинок буде подарований йому по досягненню 18-річного віку. Тому первісні позовні вимоги навпаки суперечать інтересам дитини.

Додатково вказав, що дійсно, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб 20.10.2005. На той час відповідачці за зустрічним позовом було 18 років, а позивачу 24 роки і жодних заощаджень у сторін на той час не було, а було необхідно придбати житло для новоствореної сім`ї.

У ОСОБА_1 та її сім`ї не було можливості допомогти із вирішенням цього питання, однак батько ОСОБА_2 - ОСОБА_5 позичив йому грошові кошти у сумі 50 000 грн. для придбання спірного будинку та земельної ділянки, які були за ці кошти придбані через два місяці після одруження 29.12.2005. За умовами договору позики, така мала бути повернута через п`ять років. У зв`язку із важким матеріальним становищем, вчасно повернути позику ОСОБА_2 не зміг, у зв`язку із чим ОСОБА_5 звернувся до Миколаївського районного суду Львівської області, рішенням якого від 08.11.2011 ухвалено стягнути позичену суму із ОСОБА_2 . Тобто, будинок та земельна ділянка, поділ яких просить провести ОСОБА_1 були придбані за кошти, отримані у позику, а повернення цієї позики здійснював ОСОБА_2 після розірвання шлюбу зі своїх особистих коштів.

Враховуючи, що всі кошти, за які було придбане спірне майно, були позичені ОСОБА_2 у ОСОБА_5 та в подальшому були повернуті вже після розірвання шлюбу та за особисті кошти, то цей борг слід врахувати при поділі та за ОСОБА_2 слід визнати право власності на спірне майно в цілому.

Ухвалою суду від 23.12.2021 зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності залишено без руху.

Після усунення недоліків при поданні зустрічної позовної заяви судом 04.04.2022 ухвалою зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та об`єднано в одне провадження.

Підготовче судове засідання відкладено.

На адресу суду 05.07.2022 надійшов відзив на зустрічний позов про визнання права особистої приватної власності, в якому ОСОБА_1 заперечує щодо задоволення зустрічного позову у повному обсязі з наступних підстав. На дату укладення шлюбу ОСОБА_1 мала 18 років, вона разом із чоловіком та його батьком здійснювали торгівлю продуктами харчування та отримувала стипендію. Подарованими на весілля грошовими коштами у сумі 75 000 грн., а також грошовими коштами, які були зароблені спільною працею подружжя від продажу сільськогосподарської продукції, розпоряджався ОСОБА_6 . Також зазначає, що після придбання спірних будинку та

земельної ділянки, що знаходяться в АДРЕСА_1 , позивачем та відповідачкою було придбано автомобіль марки ВАЗ 2101 вишневого кольору. Вказаний автомобіль позивач продав без згоди відповідачки, а грошовими коштами, отриманими від продажу транспортного засобу, розпорядився самостійно. Що стосується розписки від 24.12.2005 на суму 50 000 грн., яка підтверджує укладення договору позики між батьком позивача та позивачем, про таку розписку, як і про укладення договору позики ОСОБА_1 не було відомо. Про існування боргових зобов`язань та про розписку відповідачка дізналась, ознайомившись із зустрічним позовом та долученим до позову судовим рішенням. Позивачем ОСОБА_2 не надано жодних підтверджуючих доказів про використання позичених у батька грошових коштів на придбання спільного майна подружжя та в інтересах сім`ї.

Як вбачається із зустрічної позовної заяви, позивач не заперечує факту набуття спірного майна у спільну сумісну власність подружжя, а лише просить врахувати при поділі цього майна факт повернення ним особисто боргу за договором позики. Таким чином, факт існування спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок та земельну ділянку позивач визнає. А тому, в силу положень ч. 1 ст.82 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню.

Що стосується зарахування боргових зобов`язань при поділі спільного майна подружжя, то такі боргові зобов`язання є персональним боргом позивача, а не борговими зобов`язаннями позивача та відповідачки як колишнього подружжя, а тому, при поділі майна підстав для зарахування боргу у розмірі 50 000 грн. не має. У зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог для врахування при поділі майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 боргу за договором позики із ОСОБА_5 від 24.12.2005.

Також відсутні правові підстави, передбачені статтею 57 Сімейного кодексу України, для визнання спірного житлового будинку та земельної ділянки особистою приватною власністю позивача.

На адресу суду 05.08.2022 надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов про визнання права особистої приватної власності, в якій представник позивача за зустрічним позовом вказує, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя,за особисті кошти якого воно придбане. Житловий будинок та земельна ділянка, поділ яких просить провести ОСОБА_1 були придбані за кошти, отримані у позику, а повернення цієї позики здійснював ОСОБА_2 після розірвання шлюбу зі своїх особистих коштів. Отже, оскільки спірні будинок та земельна ділянка були придбані за кошти позики, повернення яких здійснював ОСОБА_2 після розірвання шлюбу самостійно зі своїх особистих коштів, питома вага вкладу позивача за зустрічним позовом у спірне майно становить 100%. Спільні кошти у придбання нерухомості подружжя не вкладало. Відповідно, відсутня спільна частка колишнього подружжя у будинку та земельній ділянці, яка підлягала б поділу.

Як зазначає представник позивача за первісним позовом, ОСОБА_2 належно виконує рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини, із заявою про примусове виконання до органів ДВС ОСОБА_1 не зверталась, так як із позовною заявою про збільшення розміру аліментів чи стягнення додаткових витрат на утримання дитини, у зв`язку з чим позовні вимоги відповідача про відступлення від засад рівності часток майна при поділі спірного майна, зводяться лише до проживання дитини разом із нею та недостатністю сплачуваних позивачем аліментів на утримання дитини, тобто такі є достатніми для прийняття їх до уваги при вирішення питання щодо збільшення частки майна.

Окрім того, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Доводи позивача за первісним позовом, що про порушення свого права вона дізналася у 2020 році, коли не змогла потрапити у будинок, не відповідають дійсності. У вказаний ОСОБА_1 час, а саме у серпні 2020 року вона не перебувала в Україні, що можна перевірити за відмітками у її паспорті громадянина України для виїзду за кордон. Вказує, що одразу після розірвання шлюбу, ОСОБА_1 виїхала за кордон в Іспанію, їй було відомо, що спірне майно залишається у одноосібному користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 , що він заперечує і заперечуватиме в майбутньому проти проживання колишньої дружини у цьому будинку, що самостійно повернув кошти за придбане майно та вважає його своєю особистою приватною власністю.

Також у ОСОБА_1 не викликав заперечення той факт, що ОСОБА_2 , неодноразово висловлював намір одноособово подарувати сину, після досягнення ним повноліття, будинок та земельну ділянку, а не лише певну частку у спільному майні подружжя.

Отже, позивачем за первісним позовом пропущено строк звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя, оскільки ОСОБА_2 вже з часу розірвання шлюбу відкрито заперечував факт придбання спірного майна за спільні кошти подружжя, неодноразово наголошував, що будинок і земельна ділянка є його особистою приватною власністю. При цьому, ОСОБА_1 не довела належними доказами, що дізналась про порушення свого права саме у серпні 2020 року та не обґрунтувала, що у неї була відсутня можливість дізнатися про порушення свого цивільного права раніше, у зв`язку з чим просив застосувати наслідків спливу строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Розгляд підготовчого засідання неодноразово відкладався на клопотання представників сторін для надання додаткового часу для мирного врегулювання спору.

Суд ухвалою від 21.09.2022 закрив підготовче судове засідання, справу призначив до судового розгляду на 12.10.2022.

Судовий розгляд неодноразово відкладався.

У попередньому судовому засіданні 30.01.2023 представники сторін навели свої доводи та міркування стосовно заявлених позовних вимог та зустрічних позовних вимог у справі, викладених ними у заявах по суті спору.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Оприско М.В., у судовому засіданні 21.03.2023 просив зустрічний позов задоволити та відмовити у задоволенні позову.

Розгляд судового засідання неодноразово відкладався, перед судовим засіданням, призначеним на 15.03.2023, від представника ОСОБА_7 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням його у відпустці до 20.03.2023.

Розгляд справи судом відкладено на 21.03.2023 та суд на клопотання представника ОСОБА_7 ухвалою вирішив провести судове засідання 21.03.2023 об 10 год 10 хв. в режимі відеоконференції. Через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_7 21.03.2023 об 09 год 50 хв надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з причин зайнятості його в іншому судовому засіданні та у зв`язку з відсутністю у нього інформації про проведення судового засідання, призначеного на 21.03.2023, у режимі відеоконференції.

Враховуючи те, що клопотання про відкладення розгляду справи, подане представником позивача, не було документально обґрунтованим, суд вважає за можливим провести судове засідання за відсутності такого учасника справи.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін у судових засіданнях, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, які підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, вважає, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, а в зустрічному позові слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 20.10.2005 по 10.10.2011 сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 10.10.2011, визначено місце проживання ОСОБА_8 з матір`ю ОСОБА_9 (а.с. 6). Під час подружнього життя у них народився син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 29.12.2005 укладених між ОСОБА_2 ( покупець) та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ( продавець) придбано житловий будинок, загальною площею 126.04 кв.м. житловою площею: 45.24 кв.м. що заходиться в АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0.0430 га, що заходиться за цією ж адресою (а.с. 10-13).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №239111148 від 28.12.2020 право власності на спірний будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , форма власності - приватна, частка власності - 1/1 (а.с. 19).

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 27.05.2011 у справі № 2-437/11 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково, вирішено стягувати з відповідача аліменти на користь ОСОБА_1 утримання сина ОСОБА_8 в розмірі 400 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з часу звернення до суду 30.03.2011 (а.с. 33-34).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, щокожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України), згідно з якою дружина тачоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом праваспільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його

частки (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом із цим, ч. 2 та ч. 3 ст.70 передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини(дітей),приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.

При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне

становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму

Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Як встановлено судом, домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення часток майна що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не було, договір про поділ спільного майна між ними не укладався.

Таким чином, придбавши спірний житловий будинок та земельну ділянку під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на дане майно, відповідно до зазначених положень, а право кожної із сторін на рівну частку в майні презюмується.

При вирішенні даного спору, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення. В обґрунтування відступу від засад рівності часток подружжя, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 покликається на те, що вже понад десять років неповнолітній син ОСОБА_4 проживає разом з нею та перебуває повністю на її утриманні. Відповідач нерегулярно сплачує мізерні аліменти, що є недостатніми для забезпечення належного фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Крім того, відповідач не бере активної участі у житті дитини, хоча сам відповідач достатньо заробляє та зміг придбати собі автомобіль та квартиру і є забезпечений житлом на відміну від його неповнолітнього сина.

Однак, з огляду на досліджені у судовому засіданні докази, суд оцінює такі посилання позивача за первісним позовом критично, оскільки матеріали справи містять докази того, що ОСОБА_2 регулярно сплачує аліменти, визначенні рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 27.05.2011. Окрім того, відповідач добровільно сплачує значно більші суми аліментів на банківську картку ОСОБА_1 та регулярно надсилає для сина грошові перекази, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями та заявами на переказ коштів (а.с. 35-41).

Позивач за первісним позовом не зверталася до суду з позовом про зміну розміру аліментів, відсутні будь-які докази того, що утримання, яке добровільно надає своєму синові ОСОБА_2 , є недостатнім для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування, тобто для його належного утримання. Проживання дитини з позивачем, з огляду на положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, позивачем не доведено. Таким чином, доводи позивача за первісним позовом ОСОБА_1 щодо необхідності відступлення від рівності часток при поділі спільного майна подружжя не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

У статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За таких умов, враховуючи вищенаведені встановлені судом обставини справи, а саме те, що спірний житловий будинок та земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за необхідне поділити дане спільне майно подружжя виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності по 1/2 ідеальній частці спірного житлового будинку та земельної ділянки за кожним та залишивши такий у їх спільній частковій власності. Позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов та просив врахувати при поділі майна подружжя борг за договором позики із ОСОБА_5 від 24.12.2005, який був сплачений позивачем після розірвання шлюбу з особистих коштів та визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок загальною площею126,04 кв.м по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0430 га за цією ж адресою.

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.06.2018 у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд задітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом праваспільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК

України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 08.11.2011 у справі № 2-1038/11 задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу на підставі розписки від 24.12.2005, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 50 000 грн. боргу та 620 грн. Судового збору (а.с. 42).

При вирішенні даного спору необхідно виходити з того, що всі кошти, які існують в сім`ї на час шлюбу за відсутності належних та допустимих доказів того, що вони належать одному із подружжя на праві особистої приватної власності - є спільними сумісними коштами подружжя. Сам по собі факт надання цих коштів батьком одного із подружжя не може бути підставою для визнання цих коштів особистою приватною власністю цього подружжя. Навіть якщо ці кошти надавались для придбання

житлового будинку та земельної ділянки, то вважається, що ж даний житловий будинок та земельна ділянка набувалися для сім`ї, оскільки позивачка під час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки (29.12.2005) перебувала у шлюбі з відповідачем, сторони вели спільне господарство, у зв`язку з чим відсутні правові підстави вважати спірне майно особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

При цьому, надаючи оцінку доводам відповідача, що спірні житловий будинок та земельна ділянка є особистою власністю, суд враховує, що ОСОБА_2 не надав суду належних, допустимих та достовірних письмових доказів на підтвердження вказаних обставин, зокрема, в договорі купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 29.12.2005 не зазначено, що спірний будинок та земельна ділянка придбані за особисті кошти ОСОБА_2 , тобто презумпцію права спільної сумісної

власності майна колишнього подружжя відповідачем не спростовано, що є його процесуальним обов`язком, а сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя (позивача за зустрічним позовом) не означає, що воно належить лише цій особі.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 08.11.2011 у справі № 2-1038/11 (а.с. 42) не встановлено, що позичені у ОСОБА_5 кошти використано позивачем за зустрічним позовом - ОСОБА_2 на придбання спірних будинку та земельної ділянки.

Окрім того, суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позбавлення відповідача за зустрічним позовом права власності на спірний будинок за умови відсутності в останнього іншого житла буде становити для неї надмірний тягар, неспіврозмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Стосовно доводів позивача за зустрічним позовом щодо пропуску позивачкою строку позовної давності для звернення з позовом до суду, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 72СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділмайна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність утри роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно з ст. 261ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушеннясвого праваабо проособу,яка йогопорушила. Перебіг позовної давностіза вимогамипро визнаннянедійсним правочину,вчиненого підвпливом насильства,починається віддня припинення насильства. Перебіг позовноїдавності за вимогами про застосування наслідківнікчемного правочинупочинається віддня,коли почалося його виконання. У разі порушенняцивільного праваабо інтерес у неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями,строк виконання яких невизначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня,коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Зарегресними обов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Як зазначила представник позивачки ОСОБА_1 , остання у жовтні 2020 року дізналася про порушення свого права на спірні житловий будинок та земельну ділянку, коли повернулася до України в смт. Розділ та з`ясувала, що в будинку проживає невідома їй особа, яка проживає в будинку без її відома, а тому суд вважає, що саме з цього часу почала відраховуватися позовна давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права.

Разом з тим , відповідач не надав суду доказів тієї обставини, що позивачка до 2020 року була обізнана з фактом порушення свого права власності.

Оскільки ОСОБА_1 звернулася із зазначеним позовом до суду у листопаді 2021 року, тобто в межах строку позовної давності, суд відмовляє у задоволенні заяви ОСОБА_2 про застосування позовної давності. Отже, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги за первісним позовом підлягають до часткового задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, за результатами розгляду справи з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн., судові витрати за результатами зустрічного позову слід покласти на позивача за зустрічним позовом у зв`язку з відмовою в зустрічному позові.

Керуючись ст. ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задоволити частково .

Визнати житловий будинок загальною площею 126.04 кв.м. житловою площею 45.24 кв.м., земельну ділянку загальною площею 0,0430 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 126.04 кв.м. житловою площею 45.24 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0430 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

У решті позову відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908( дев`ятсот вісім ) гривень судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до частини 6 статті 259 та частини 1 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України складання повного рішення суду відкладено на десять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне найменування імен сторін:

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом : ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач запервісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 : РНОКПП НОМЕР_2 місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1

Повний текст рішення складено 30.03.2023

Суддя Друзюк М. М.