Справа № 638/3541/23
Провадження № 2/638/2926/23
РІШЕННЯ

Іменем України

03 серпня 2023 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Агапова Р.О.,

за участі секретаря Бондаренко А.С.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_4 про стягнення 82 530,50грн., у тому числі:

-35 000,00грн. заборгованості за розпискою;

-12 000,00грн. заборгованості за користування коштами;

-20 399,18грн. пені;

-13 050,22грн. інфляційних;

-2 081,10грн. 3% річних.

Позовну заяву обґрунтовує тим, що 01.05.2020 ОСОБА_1 надав відповідачу грошові кошти у сумі 35 000,00грн., які останній розпискою від 01.05.2020 зобов`язався повернути до кінця 2020 року та зобов`язався сплачувати по 1 500,00грн. за користування сумою позики кожен місяць.

Разом з тим, в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач грошові кошти не повернув.

Ухвалою суду від 28.04.2023 року відкрито провадження та призначено розгляд справи по суті.

Відповідач позов не визнав з посиланням на наступне.

1.1 500,00грн., які відповідач зобов`язався повернути до кінця 2020 року не є відсотками за користування позикою, а є узгодженим між сторонами графіком погашення заборгованості.

2.Сторони не визначили у розписці розмір пені у разі порушення зобов`язання. Також зазначає, що відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

3.Відповідач не визнає надану позивачем розписку, оскільки вона містить інформацію, яка не є предметом договору позики, а саме, в розписці зазначені треті особи. Крім того, вказує, що грошові кошти відповідачу 01.05.2020 не передавались. Заявлений до стягнення борг виник раніше, за іншим договором позики, при укладенні якого, зазначені в розписці особи не були присутні і є залишком не повернутої позики.

Позивач надав відповідь на відзив, в якій на твердження відповідача про те, що грошові кошти 01.05.2020 не передавались, зазначив, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Позивач в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача проти задоволенні позову заперечував з підстав, викладених у відзиві.

У судовому засіданні, яке відбулось 30.06.2023 оголошувалась перерва до 03.07.2023.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до розписки від 01.05.2020 ОСОБА_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Дзержинським РВВС 20.08.1997 отримав грошові кошти у борг у ОСОБА_1 , 1952р.н., який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі тридцяти п`яти тисяч гривень. Зобов`язується віддавати кожного поточного місяця по 1 500,00грн., а вся суму до кінця 2020 року.

Розписка підписана ОСОБА_4 .

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Цією статтею передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі.

Наявність оригіналу розписку в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання, на чому наголошено у постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 у справі №6-24ц12.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначити слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердження укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 у справі №500/1755/17.

Досліджуючи надану позивачем для огляду копію розписки, суд встановив, що вона написана після отримання позичальником грошових коштів, тобто, факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом. Іншого відповідачем не доведено.

Також, в судовому засіданні досліджено оригінал вказаної розписки.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що у справі відсутні докази належного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 35 000,00грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо стягнення інфляційних та 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 р. було внесено зміни до Цивільного кодексу України, а саме, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40-44, ст. 356) доповнено, зокрема, пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

З урахуванням викладеного, сума інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за період: січень 2021 лютий 2022 від суми боргу 30 000,00грн. складає 3 968,60грн., позивачем заявлена більша сума, а саме 13 050,22грн.

Сума 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.01.2021 по 23.02.2022 від суми боргу 30 000,00грн. складає 1 033,15грн., позивачем заявлена більша сума, а саме 2 081,10грн.

Щодо стягнення пені у сумі 20 399,18грн.

Частиною 1 статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (частина перша статті 547 ЦК України); різновидом неустойки є пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини перша, друга статті 549 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як зазначено у ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Враховуючи те, що сторонами не досягнуто в договорі (розписці від 01.05.2020року) домовленості з приводу розміру пені, вказана вимога задоволенню не підлягає.

Вимога щодо стягнення з відповідача 12 000,00грн. за користування грошовими коштами задоволенню не підлягає, оскільки, як вбачається з розписки та пояснень, наданих позивачем судовому засіданні, 1 500,00грн., які відповідач зобов`язався віддавати кожного поточного місяця не є процентами за користування грошима а є узгодженим графіком погашення заборгованості.

Заперечення відповідача стосовно того, що грошові кошти відповідачу 01.05.2020 не передавались та є частиною боргу, який виник раніше, за іншим договором позики і є залишком не повернутої позики, судом до уваги не приймаються та спростовуються матеріалами справи.

Разом з тим, представником відповідача 03.07.2023 подано заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, в якій останній повідомляє про понесені відповідачем судові витрати у розмірі 15 000,00грн. та просить стягнути вказані витрати з позивача, пропорційно розміру задоволених вимог.

Представником позивача також до суду подано заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, в якій останній просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у сумі 20 000,00грн.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як закріплено у частині першій ст. 137 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до частини другої ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до частини четвертої ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

При встановленні розміру гонорару відповідно до ч. 3 ст. 30 вказаного Закону врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви представника відповідача з підстав необґрунтованості розміру заявлених витрат.

Представник відповідача також в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви представника позивача з підстав необґрунтованості розміру заявлених витрат.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги, представником відповідача суду надано: договір про надання правової допомоги б/н від 25.05.2023; додаткову угоду №1 від 30.05.2023, пунктом 1 якої сторони погодили, що вартість послуг з представництва інтересів клієнта у суді першої інстанції складає 15 000,00грн. Пунктом 2 вказаної угоди сторони погодили, що оплата правничої допомоги здійснюється протягом трьох місяців з дати винесення рішення; рахунок на оплату №1 від 30.06.2023 на 15 000,00грн.; акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 30.06.2023 на суму 15 000,00грн.

Представником позивача підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги, суду надані наступні документи: договір надання правничої допомоги №1-04 від 27.04.2023; акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 27.04.2023, в якому зазначена загальна вартість послуг правничої допомоги у сумі 20 000,00грн. та зазначений детальний опис виконаних робіт.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позовні вимоги задоволено частково, розмір правничої допомоги, наданої відповідачу, з урахуванням п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України складає 7 270,36грн.; розмір правничої допомоги, наданої позивачу 9 693,81грн.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19)

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).

Враховуючи складність справи та виконану адвокатами роботу, заперечення представників сторін щодо стягнення таких витрат, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає можливим зменшити їх розмір та стягнути з:

-ОСОБА_4 - 5 000,00грн.;

-ОСОБА_1 - 5 000,00грн.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.10 ст.141 ЦПК України та звільнити сторін від обов`язку сплачувати одна одній понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00грн.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір належить компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 5, 10, 12-13, 18, 81, 89, 141, 259, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 , ІПН НОМЕР_2 ) 35 000,00грн. заборгованості за договором позики, 3 968,60грн. інфляційних, 1 033,15грн. 3% річних.

В іншій частині відмовити.

Застосувати положення ч.10 ст.141 ЦПК України та звільнити ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від обов`язку сплачувати один одному понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00грн.

Судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 04.08.2023 року.

Суддя: Р.О. Агапов