Справа 206/3333/22
Провадження 2/206/125/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року Самарський районний суд

м. Дніпропетровська в складі:

головуючої-судді Плінської А.В.

при секретарі Крижко О.А.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3

ОСОБА_4

представника відповідачів ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Швецова Надія Володимирівна про визнання недійсним договору дарування квартири та відновлення становища, яке існувало до порушення,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири від 16 вересня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В. та відновлення становища, яке існувало до порушення, а саме повернути право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в період якого придбали за спільні кошти квартири. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2020 року було поділено спільне майно подружжя та виділено ОСОБА_6 на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , а також стягнуто з останньої на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації вартості частини спільного майна 87 120 грн. 50 коп., 4 725 грн. 34 коп. судового збору та 9 403 грн. 20 коп. витрат за оплат судової експертизи. ОСОБА_3 подарувала належну їй квартиру матері, аби унеможливити виконання рішення суду про стягнення на користь позивача коштів в розмірі 101 249 грн. 04 коп., а тому на думку позивача договір дарування слід визнати недійсним, так як укладений для уникнення виконання судового рішення.

Ухвалою від 31 жовтня 2022 року по справі було відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого засідання.

16 листопада 2022 року ОСОБА_3 та представником відповідачів було подано до суду відзив на позовну заяву в якому просили відмовити в задоволенні позову посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, зокрема на те, що ОСОБА_3 не відмовляється від виконання судового рішення, зокрема добровільно, має доходи, на які у разі відкриття провадження можливо звернути стягнення, а позивач не надав доказів звернення до органів виконавчої служби.

Ухвалою суду від 21 грудня 2022 року по справі витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського МНО Швецової Н.В. (м. Дніпро, просп. Слобожанський,115/184) наступну інформацію: копію договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 16.09.2021 року, сторонами якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та всі копії документів, на підставі яких було посвідчено цей договір.

Ухвалою суду від 23 лютого 2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник, кожен окремо, підтримали позовні вимоги.

Відповідачі та їх представник, кожен окремо, просили відмовити в задоволенні позову з підстав вказаних у відзиві на позов.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Швецова Н.В. в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Самарського районного суду м. Дніпра від 25 березня 2016 року. Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_7 змінено на дошлюбне ОСОБА_8 . За час шлюбу подружжям за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2020 року поділено спільно нажите майно та квартиру АДРЕСА_1 виділено ОСОБА_7 , визнано за нею право власності на цю квартиру та стягнуто на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації вартості частини спільного майна 87 120 грн. 50 коп., 4 725 грн. 34 коп. судового збору та 9 403 грн. 20 коп. витрат за оплат судової експертизи. Рішення набрало чинності 29 червня 2021 року. Рішення суду в частині стягнення компенсації та витрат не виконано, що сторонами не оспорювалось, однак станом на дату розгляду справи відкрито виконавче провадження щодо виконання вказаного рішення, та ОСОБА_3 перераховано ОСОБА_1 близько 34 000 грн., що сторони в судовому засіданні визнали та підтвердили.

19 лютого 2018 року ОСОБА_9 укладено шлюб та змінено прізвище на ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 19 лютого 2018 року.

16 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 передає ОСОБА_4 , а остання приймає безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_3 . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №1266.

Відповідно до ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом 4.5 ст. 203 ЦК, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Згідно із ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з чч.1 та 2 ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оспорюваний договір дарування має на меті уникнення відповідачем ОСОБА_3 відповідальності перед позивачем зі сплати компенсації вартості частини спільного майна. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із чч.2 та 3 ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання щодо повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК).

Така правова позиція викладена в постанові Великої палати ВС від 3.07.2019 у справі №369/11268/16-ц.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, при цьому, враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними; тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-1873цс16, від 23 серпня2017 року у справі N 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі N 359/1654/15.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) не відступила від зазначених вище висновків Верховного Суду України та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Визнання правочину недійсним пов`язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Тому належне вирішення цього питання має велике значення не тільки для учасників таких правовідносин, а й для третіх осіб.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК є загальною. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК вона застосовується, якщо законом не встановлено особливі умови застосування наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки існування рішення щодо стягнення компенсації вартості частки спільного майна не підтверджує того факту, що укладення спірного договору дарування має на меті уникнення виконання судового рішення, адже розмір стягнення не є занадто великим та таким, що є безумовною підставою для звернення стягнення саме на об`єкт нерухомості, адже в ході виконання судового рішення можливо звернути стягнення на рахунки в банку, інше майно, якщо таке є, транспортні засоби наприклад, заробітну платню тощо.

Позивачем не надано суду доказів тому, що він звертався до органів виконавчої служби із виконавчим листом щодо стягнення з відповідача компенсації, вживав заходів щодо примусового виконання рішення, тим більше, що з моменту набрання чинності рішенням суду вже пройшло досить багато часу до подачі даного позову до суду. Під час же розгляду даної справи, виконавче провадження було відкрито, та на користь позивача вже було стягнуто понад 34 000 грн., що сторони підтвердили в судовому засіданні. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення, так як суду не надано належних та допустимих доказів тому, що спірний договір укладено задля уникнення сплати коштів.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ,РОНКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_5 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Швецова Надія Володимирівна(м. Дніпро, просп. Слобожанський, 115/184) про визнання недійсним договору дарування квартири та відновлення становища, яке існувало до порушення - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 березня 2023 року.

Суддя: А.В. Плінська