Справа № 450/2491/22 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвського В.Є.
Провадження № 22-ц/811/3349/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року м.Львів

Справа 450/2491/22

Провадження № 22ц/811/3349/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, ухвалене в м. Пустомити 12 грудня 2022 року у складі судді Мусієвського В.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Шостої львівської державної нотаріальної контори про визнання права власності на спадкове майно,-

встановив:

9 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом. Позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли частка квартири АДРЕСА_1 , житловий будинок АДРЕСА_2 , земельна ділянка площею 0,1044 га, кадастровий № :01:004:1364, яка розташована на території с. Сокільники Львівського району Львівської області, а також грошові вклади. На випадок своєї смерті ОСОБА_4 залишив заповіт, згідно якого все його майно заповів в рівних частках йому (позивачу) та ОСОБА_3 частина вказаної вище квартири зареєстрована на праві власності за ним на підставі договору дарування від 25 липня 2003 року. Після смерті ОСОБА_4 на підставі його (позивача) заяви Шостою львівською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 57/2014 та видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30 липня 2015 року на частку з частки квартири, а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 3 серпня 2017 року на частку грошового вкладу, розмір якої становив 14 053,89 грн. Відповідач звернувся з заявою про прийняття спадщини поза межами шестимісячного строку, у зв`язку з чим йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. ОСОБА_4 звернувся до Сихівського районного суду м. Львова із заявою про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини. Остаточне рішення по даній справі ухвалено Апеляційним судом Львівської області від 24 січня 2017 року, яким ОСОБА_3 відмовлено у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, ОСОБА_3 є таким, що не прийняв спадщину. Водночас, державним нотаріусом Шостої львівської державної нотаріальної контори видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 2 жовтня 2015 року на частку з частини вищезгаданої квартири. Надалі відповідач уклав договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири з ОСОБА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняк І.Я. від 11 листопада 2015 року. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 31 січня 2018 року по справі № 464/1479/17 визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину від 2 жовтня 2015 року, видане ОСОБА_3 на частку з частини спірної квартири, скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на цю частку квартири та визнано за ним право власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_4 на частку такої квартири. 2 червня 2022 року державним нотаріусом йому видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на іншу частину спадкового майна, а саме частки житлового будинку, земельної ділянки та грошового вкладу в розмірі 14 053,89 грн. Вважаючи, що відповідач не набув права на спадщину за заповітом та не прийняв її, він в червні 2022 року звернувся до Шостої львівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку спадкового майна, яке не прийнято ОСОБА_3 . Постановою державного нотаріуса Шостої львівської державної нотаріальної контори Кропельницької Н.І. № 441/02-31 від 13 червня 2022 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на те, що ОСОБА_3 не відмовився від спадщини, а не прийняв її. Вважає, що державним нотаріусом помилково та неправильно розтлумачено положення статей 1223, 1275 ЦК України. Просить позов задовольнити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надав належної оцінки матеріалам справи та його доводам, не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 , Стефанишина О.І., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що відповідно до заповіту, посвідченого 26 травня 2003 року державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Чорній С.Б., ОСОБА_4 заповів все його майно його онукам - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у рівних частках кожному.

Згідно свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 , виданого 29 листопада 2013 року Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, прийшов до висновку, що між сторонами відсутній спір щодо спадкового майна, оскільки постановою державного нотаріуса позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тої підстави, що ним не подано всіх необхідних документів. Тому вважав, що вказані обставини свідчать про відсутність перешкод для одержання позивачем в нотаріальній конторі (у приватного нотаріуса) свідоцтва про право на спадщину за умови усунення обставин, які стали підставою для відмови у вчиненні такої нотаріальної дії.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком, враховуючи наступне.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК Україна).

Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

За правилами частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Є встановленим, що спадщина померлого ОСОБА_4 складається з наступного майна: житлового будинку АДРЕСА_2 ; земельної ділянки площею 0,1044 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території цього села, кадастровий номер :01:004:1364; грошових вкладів зі всіма відсотками та компенсаційними нарахуваннями; частини квартири АДРЕСА_1 .

Інша частина квартири АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за позивачем ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини квартири від 25 липня 2003 року.

Після смерті ОСОБА_4 , на підставі заяви позивача Шостою Львівською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 57/2014.

Державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори позивачу було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30 липня 2015 року на частку з частини квартири, а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 3 серпня 2017 року на частку грошового вкладу в розмірі 14 053,89 грн.

Інший спадкоємець за заповітом - ОСОБА_3 звернувся із заявою про прийняття спадщини поза межами встановленого законом шестимісячного строку і державним нотаріусом було відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 через пропуск строку на її прийняття.

ОСОБА_3 звернувся до Сихівського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_1 та Шостої Львівської державної нотаріальної контори про визначення йому додаткового строку на прийняття спадщини.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 січня 2017 року скасовано рішення Сихівського районного суду м. Львова від 8 квітня 2015 року про задоволення позову та в задоволенні позову ОСОБА_3 про визначення йому додаткового строку на прийняття спадщини відмовлено (справа № 464/608/15).

Рішенням апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_3 є таким, що не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Однак, державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори на той час вже було видане ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 2 жовтня 2015 року - на частку з частини (тобто на частину) вищевказаної квартири. На підставі вказаного свідоцтва ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності та продав частину квартири ОСОБА_5 , що стверджується договором купівлі-продажу від 11 листопада 2015 pоку, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняк І. Я.

ОСОБА_1 звернувся до Сихівського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Шостої львівської державної нотаріальної контори, про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, скасування державної реєстрації права власності на частку квартири та визнання права власності на частку квартири.

Рішенням Сихівського районного суду від 31 січня 2018 оку у справі № 464/1479/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року та постановою Верховного Суду від 2 грудня 2020 року, позов задоволено та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину від 2 жовтня 2015 року видане ОСОБА_3 на частку з частини квартири; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на частину квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01); визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_4 від 26 травня 2003 року на частину вказаної квартири.

Суди визнали за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на частину спадкового майна ( частину квартири), яка не була прийнята іншим спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3 .

На підставі вказаного судового рішення частина квартири АДРЕСА_1 була зареєстрована за ОСОБА_1 на праві власності. На даний час, ОСОБА_1 є власником квартири в цілому.

Незважаючи на вказані судові рішення, державний нотаріус видав ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 2 червня 2022 року р. лише на частину іншої спадщини яка не була прийнята ОСОБА_6 , а саме на: частку житлового будинку в АДРЕСА_2 ; частку земельної ділянки площею 0,1044 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території села Сокільники; частку грошового вкладу в розмірі 14 053,89 грн.

ОСОБА_1 звернувся в червні 2022 року до Шостої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна, яке не було прийняте іншим спадкоємцем ( ОСОБА_3 ). Вказану заяву він мотивував тим, що у разі неприйняття спадщини одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма ч.1 ст.1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Нотаріусу були подані копії судових рішень у справі №464/1479/17 відповідно до яких за ОСОБА_1 було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на частину квартири АДРЕСА_1 , яка не була прийнята у спадщину за заповітом іншим спадкоємцем - ОСОБА_3 .

Однак, державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори Кропельницькою Н.І винесена постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії за № 441/02-31 від 13 червня 2022 pоку, якою відмовлено у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину частини спадкового майна, яке не було прийняте іншим спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3 . Постанова мотивована тим, що ОСОБА_3 від спадщини не відмовився, а її не прийняв. Нотаріус мотивує постанову з посиланням на ч. 2 ст. 1223 ЦК України, відповідно до якої у випадку неприйняття спадщини, або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують спадкоємці за законом, визначенні у ст.ст. 1261- 1265 ЦК України. ОСОБА_1 не надав документів, які встановлюють родинні зв`язки зі спадкодавцем та/або рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту проживання спадкоємця однією сім`єю з спадкодавцем. Нотаріус вважав, що за вказаних обставин ОСОБА_1 може спадкувати неприйняту ОСОБА_3 частину спадкового майна лише за законом і при умові наявності документів які встановлюють родинні зв`язки зі спадкодавцем та/або рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту проживання спадкоємця однією сім`єю з спадкодавцем.

Відмова суду у задоволенні позову ОСОБА_1 мотивована аналогічно відмові нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Колегія суддів вважає такі висновки помилковими, оскільки вони змінюють волевиявлення спадкодавця виражене в його заповіті.

Заповіт - це односторонній правочин у формі особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, яке виражає останню та дійсну волю заповідача. Діє принцип свободи заповіту. Заповідач має право заповідати належне йому майно, або його частину будь-якій особі.

Спадкодавець ОСОБА_4 , складаючи заповіт, визначив конкретних осіб, які матимуть право на спадкування за заповітом. Тобто таким особам спадкоємець надав переважне право на отримання спадщини. У зв`язку з цим застосування ч. 2 ст. 1223 ЦК України може мати місце лише у випадку, коли заповіт втрачає юридичне значення, зокрема, внаслідок неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом.

Встановлено, що спадщину не прийняв лише один спадкоємець за заповітом - ОСОБА_3 , а інший спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 спадщину прийняв та є єдиним спадкоємцем, і саме до нього згідно з ч. 1 ст. 1275 ЦК України повинна перейти частина неприйнятої спадщини.

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», викладене наступне положення: за наявності заповіту на все майно правило ч.2 ст. 1223 ЦК застосовується у разі неприйняття спадщини усіма спадкоємцями або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма ч. 1 ст. 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року у справі № 132/3826/18 вказано, що посилання у ч. 2 ст. 1223 ЦК України на те, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування у разі неприйняття спадщини або відмови від прийняття спадщини спадкоємцями за заповітом необхідно розуміти як таке, що належить цим особам у разі неприйняття спадщини або відмови від її прийняття усіма спадкоємцями за заповітом і за умови, що заповіт складено на усе майно.

Отже, лише за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття усіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги за законом.

Переглядаючи в касаційному порядку рішення Сихівського районного суду від 31 січня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року у справі №464/1479/17, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 третя особа: Шоста Львівська державна нотаріальна контора - про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, скасування державної реєстрації права власності на частку квартири та визнання права власності на частку квартири - Верховний Суд у постанові від 2 грудня 2020 pоку, виклав наступний правовий висновок.

Відповідно до ч. 1 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Згідно з ч.2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Системне тлумачення вказаних норм дозволяє дійти висновку, що спадкодавець, складаючи заповіт, визначив конкретних осіб, які матимуть право на спадкування за заповітом. Тобто таким особам спадкоємець надає переважне право на отримання спадщини. У зв`язку з цим застосування ч. 2 ст. 1223 ЦК України може мати місце у випадку, коли заповіт з огляду на певні факти втрачає юридичне значення, зокрема, внаслідок неприйняття спадщини або відмови від її прийнятої всіма спадкоємцями за заповітом.

Оскільки ОСОБА_3 не набув права на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину після смерті діда - ОСОБА_4 , в тому числі частку з частини квартири АДРЕСА_1 , яка заповідалась ОСОБА_3 , у зв`язку з чим обґрунтовано визнано за позивачем право власності на цю () частину спірної квартири.

На підставі судових рішень у справі № 464/1479/17 ОСОБА_1 вже визнано єдиним спадкоємцем за заповітом померлого ОСОБА_4 , який прийняв його спадщину, в тому числі і ту частину, яка заповідалась іншому спадкоємцю за заповітом - ОСОБА_3 , і яка не була ним прийнята.

Враховуючи встановлене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції і такими, що зроблені без належного дослідження всіх обставин справи та з порушенням норм матеріального права, оскільки спадщину не прийняв лише один спадкоємець за заповітом - ОСОБА_3 , а інший спадкоємець за заповітом - ОСОБА_1 прийняв спадщину, і саме до нього згідно з ч.1 ст. 1275 ЦК України переходить частина спадщини, яку не прийняв інший спадкоємець ОСОБА_3 .

З врахуванням зазначених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 грудня 2022 року підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_4 від 26 травня 2003 року на частку житлового будинку АДРЕСА_2 ; частку земельної ділянки площею 0,1044 га, кадастровий номер :01:004:1364, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території села Сокільники Пустомитівського району Львівської області; частку грошового вкладу зі всіма відсотками та компенсаційними нарахуваннями у Філії Львівської обласного управління Ощадного банку ТВБВ № 10013/0335 м. Львова на поточному рахунку НОМЕР_2 .

Колегія суддів прийшла до висновку, що позовна вимога про скасування постанови державного нотаріуса Шостої львівської державної нотаріальної контори № 441/02-31 від 13 червня 2022 року до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 50 Закону «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Тлумачення зазначеної правової норми свідчить, що при задоволенні позову про оспорювання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону «Про нотаріат» і належать до його компетенції.

Скасування постанови нотаріуса не призведе до поновлення прав позивача. Відтак, належить зробити висновок, що задоволення зазначеної позовної вимоги не можна визнати ефективним способом захисту прав та законних інтересів позивача.

Керуючись: ст. 367, п.п.1,2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 грудня 2022 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) право власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_4 від 26 травня 2003 року на частку житлового будинку АДРЕСА_2 ; частку земельної ділянки площею 0,1044 га, кадастровий номер :01:004:1364, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, на території села Сокільники Пустомитівського району Львівської області; частку грошового вкладу зі всіма відсотками та компенсаційними нарахуваннями у Філії Львівської обласного управління Ощадного банку ТВБВ № 10013/0335 м. Львова на поточному рахунку НОМЕР_2 .

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 16 травня 2023 року.

Головуючий

Судді