Ухвала

Іменем України

21 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 757/14618/20-ц

провадження № 61-12227ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Штрондою Антоном Михайловичем, на рішення Печерського районного суду від 25 жовтня 2022 року в складі судді: Литвинової І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року в складі колегії суддів: Борисової О. В., Левенця Б. Б., Ратнікової В. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення суми депозиту, трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про стягнення суми депозиту, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Позов мотивований тим, що 17 листопада 2011 року між позивачем та банком укладено договір № SAMDN8852 «Стандарт, 60 мес.» відповідно до умов якого позивач передав банку 300 000 грн на строк 60 місяців по 17 листопада 2016 року включно, зі сплатою 18 % річних, із автоматичним продовженням дії, якщо вкладник не заявив про відмову від продовження договору. 19 березня 2020 року позивач звернувся до банку із заявою про видачу вкладу, проте вимога виконана не була.

ОСОБА_1 з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь:

300 000 грн - суму депозиту; 75 402,74 грн - 3% річних за період з 17 листопада 2011 року по 31 березня 2020 року; 486 304,99 грн - суму інфляційних втрат за період з 17 листопада 2011 року по 31 березня 2020 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу у розмірі 300 000 грн, суму трьох відсотків річних за період з 23 березня 2020 року по 31 березня 2020 року у розмірі 211,31 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої мотивоване тим, що

судом встановлено, що по закінченні строку договору, який визначений у ньому, 17 листопада 2016 року позивачу не було виплачено суму вкладу у розмірі 300 000, 00 грн з нарахованими процентами. Таким чином відбулося прострочення виконання зобов`язання. Суму вкладу разом з усіма нарахованими відсотками у розмірі 18 % річних позивачеві банк не виплатив, незважаючи на таку вимогу вкладника від 19 березня 2020 року, яку отримав 23 березня 2020 року. Оскільки інфляційні нарахування здійснюються на суму боргу, прострочення якого тривало не менше повного місяця (з 23 березня (дата отримання заяви про повернення вкладу) по 31 березня 2020 року (дата подання позову)) і з застосуванням індексу інфляції такого місяця, тому сума інфляційних втрат не може бути розрахована.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

враховуючи те, що відповідач не виконав законну вимогу позивача про повернення належних йому коштів, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача суми депозиту у розмірі 300000 грн, оскільки відповідач, не повертаючи кошти, які належать на праві власності позивачу, порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Задовольняючи частково вказані вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вимогу вкладника про розірвання депозитного договору та про повернення грошових коштів від 19 березня 2020 року, отримав 23 березня 2020 року, а тому саме з цього часу позивач має право на відшкодування 3 % річних та інфляційних втрат. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом;

доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що внаслідок укладання між банком та ТОВ ФК «Фінілон» договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та переведення боргу за зобов`язанням банку щодо виплати коштів за спірним договором, який є предметом у даній справі, банк з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за цим договором банківського вкладу, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником за таким договором, колегія суддів відхилтла, оскільки боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. При цьому, банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника - ОСОБА_1 . За таких обставин саме банк, а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

15 серпня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Штрондою А. М., на рішення Печерського районного суду від 25 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року, у якій просить оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, про поновлення строку на касаційне оскарження, АТ КБ «ПриватБанк» просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що з оскарженою постановою ознайомився після її публікації в Єдиному державному реєстрі судових рішень 14 липня 2023 року та подає касаційну скаргу в тридцятиденний строк з моменту публікації повного тексту постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17. АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі зазначає, що суди не врахували, що банк з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за договором банківського вкладу який є предметом спору, а новим боржником за договором є ТОВ ФК «Фінілон». Банк надав суду належні та допустимі докази на підтвердження обставини відносно отримання згоди вкладника (позивача) на переведення боргу за його договорами які є предметом спору на ТОВ ФК «Фінілон».

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових:

по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання;

по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року в справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року в справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що: «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21) зазначено, що: «відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Оскільки ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не надавали згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що: АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання не виконав та кошти не повернув, чим порушив свої грошові зобов`язання; АТ КБ «ПриватБанк» не довів, що договір про переведення боргу було укладено зі згоди вкладника - ОСОБА_1 , а тому саме року АТ КБ «ПриватБанк» , а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог до банку.

Посилання на висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18 від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду від 25 жовтня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Штрондою Антоном Михайловичем, на рішення Печерського районного суду від 25 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення суми депозиту, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков