Справа № 464/7068/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2023 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Боровкова Д.О.

при секретарі Данилович В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання, визнання права власності та скасування свідоцтва про право на спадщину та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про встановлення факту в порядку статті 123 ЦПК України,

встановив:

Позиція сторін в цивільному процесі.

У липні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просить визнати факт її проживання у АДРЕСА_1 на час: з 04 квітня 1946 року по 1976 рік та проживання з 1976 року по 2014 рік в приміщеннях під літ. 1-5 пл.17,8 кв.м., 1-6 пл.10,4 кв.м., 1-7 пл.4,3 кв.м. будинку АДРЕСА_1 , які позначені на поверхових планах від 1976, 2008 років. Свої вимоги мотивує тим, що вона, 1943 року народження, з народження є ОСОБА_6 , з трьох років безперервно проживає за адресою садиби/будинковолодіння у АДРЕСА_1 з 1946 року. Встановлення вказаного факту їй потрібно для отримання субсидій, права голосування на виборах за місцем свого постійного місця проживання та реалізації інших прав та обов`язків, передбачених Конституцією України /Т-1 а.с.1-3/.

У липні 2017 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якій просить визнати факт її проживання у АДРЕСА_1 на час: з 04 квітня 1946 року по 1976 рік та проживання з 1976 року по 2016 рік в приміщеннях під літ. 1-5 пл.17,8 кв.м. (житлова кімната), 1-6 пл.10,4 кв.м., 1-7 пл.4,3 кв.м. будинку АДРЕСА_1 , які позначені на поверхових планах від 1976, 2008 років, та користування господарською будівлею - цегляний сарай під літ. «Б», вбиральнею під літ. «В»; визнати її співвласником садиби, переданої згідно з правовстановлюючим документом - постановою № 27 від 18 листопада 1946 року, виданої виконкомом Винниківської райради депутатів трудящих Львівської області «Про передачу будинків переселенцям з Польщі», що зараз обліковується по АДРЕСА_1 , як така, що правомірно набула у співвласність вищезгадану садибу /Т-3 а.с.172-180/.

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якій просить визнати факт її проживання у АДРЕСА_1 та користування нею господарськими будівлями на час: з 04 квітня 1946 року по 1976 рік та з 1976 року по 2022 рік в приміщеннях позначених на поверховому плані (станом на 1976 та 2008 роки) під літ. 1-5 пл.17,8 кв.м. (житлова кімната), 1-6 пл.10,4 кв.м., 1-7 пл.4,3 кв.м., цегляний сарай під літ. «Б», вбиральнею під літ. «В»; визнати її власником 1/9 частки садиби (домоволодіння), розташованої за адресою АДРЕСА_1 , переданої у власність її сім`ї при переселенні з Польщі відповідно до постанови № 27 від 18 листопада 1946 року, виданої виконкомом Винниківської райради депутатів трудящих Львівської області «Про передачу будинків переселенцям з Польщі»; скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом, видані державним нотаріусом першої Львівської нотаріальної контори м. Львова Бояківським О.В., на ОСОБА_3 (свідоцтво від 01 червня 1988 року) та ОСОБА_4 ( свідоцтво від 12 червня 2013 року). Свої вимоги мотивує тим, що вказаний будинок було передано у 1946 році її сім`ї взамін залишеного майна у Польщі. Згідно з виписки господарських книг, виданої виконавчим комітетом Зубрянської сільскої ради, за 1947-1949 роки по с.Сихів під № 116 за ОСОБА_7 числиться господарство, яке відноситься до типу робітничого двору, що включає будинок та землю та здійснюється 8-ма членами сім`ї, головою двору був її батько - ОСОБА_7 на дату видачі. Вона на дату видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 21 жовтня 1964 року була працюючим членом робітничого двору. Відповідно до частини 1 статті 120 ЦК УРСР (1963 року) майно колгоспного (робітничого) двору належить його членам на праві сумісної власності. Отже, власниками садиби були ОСОБА_7 (батько позивача), ОСОБА_8 (мати позивача), ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (сестри позивача), ОСОБА_12 (бабця позивача), ОСОБА_13 (брат позивача) та вона. Таким чином, кожному із співвласників належить 1/9 частки вказаного будинковолодіння. Вона не зверталася до нотаріуса після смерті батька, оскільки проживала у спірному будинковолодінні та була переконана, що спадкоємство в майні двору не відкривалася. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити /Т-7 а.с.124-126/.

Відповідач ОСОБА_3 у січні 2021 року подала до суду зустрічну позовну заяву до відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , в якій просить встановити факти, що відповідачі за зустрічним позовом незаконно користуються частиною приміщень у будинку АДРЕСА_1 та проживають у цих приміщеннях без належних підтверджуючих документів. Свої вимоги мотивує тим, що вона та її сестра ОСОБА_4 прийняли спадщину після смерті їх батька ОСОБА_7 , до складу спадщини увійшло спірне будинковолодіння. В період 2004 по 2010 роки вказане будинковолодіння було реконструйоване. З 2004 року в судах розпочали з`являтися заяви ОСОБА_5 про встановлення фактів, визнання права власності. ОСОБА_5 постійно перешкоджає власникам будинку у використанні майна, пред`являючи «штучні» позови до суду, що унеможливлює повноцінне право користуватися будинком. В зв`язку з наведеним, просить зустрічний позов задовольнити /Т-7 а.с.43/.

Представник відповідачів за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (залучений до справи ухвалою суду за клопотанням первісного позивача ОСОБА_5 ) - адвокат Павлишин І.М. подав до суду відзив на первісний позов (з урахуванням збільшених позовних вимог), в якому проти первісного позову заперечив у повному обсязі, мотивуючи це тим, що після смерті ОСОБА_7 , право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом у рівних частках набули його дочки: ОСОБА_14 , 1953 року народження, та ОСОБА_3 , 1953 року народження, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01 червня 1989 року, виданим державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Бояківським О.В. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2007 року та ухвалою Верховного Суду України від 25 березня 2008 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб - ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , Першої Львівської державної нотаріальної контори, ОКП МБТІ та ЕО про встановлення факту проживання та прийняття спадщини, визнання права власності на 1/3 частину будинку по АДРЕСА_1 та грошових вкладів в Ощадбанку України №6316, скасування реєстрації права власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на 1/3 частину вказаного житлового будинку, визнання права власності на добудову - відмовлено. За таких обставин, вважає, що підстави для задоволення первісного позову відсутні /Т-7 а.с.147,148/.

Суд ухвалив справу розглядати без участі позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним) ОСОБА_3 та відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 , які будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, до суду не з`явилися, проте, їх представник Павлишин І.М. подав до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, у якому просить зустрічний позов задовольнити, а у первісному відмовити /т-2 а.с.232/.

Суд ухвалив справу розглядати без участі відповідача, як за первісним, так і за зустрічним позовами ОСОБА_2 , яка будучи належним чином повідомлена про час і місце судового засідання, до суду не з`явилася, письмових відзивів не подала до суду, проте, матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення.

Також, суд ухвалив справу розглядати без участі позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) ОСОБА_5 , яка будучи належним чином повідомлена про час і місце судового засідання, до суду не з`явилася, проте її неявка не може вважатися перешкодою для розгляду справи по суті, з огляду на наступне.

Справа розглядається в різних судах м. Львова більше дев`яти років.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права. Це положення втілює «право на суд», право на доступ до якого, тобто право на звернення до суду у цивільних справах, є лише одним аспектом; однак це аспект, який фактично дає можливість скористатися додатковими гарантіями, викладеними в пункті 1 статті 6 Конвенції.

Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення ЄСПЛ у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язки добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (постанови Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 643/856/15-ц, від 21 грудня 2020 року у справі № 484/146/16-ц).

Додатково суд врахував, що прецедентна практика ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Відтак суд зобов`язаний присікати недобросовісні дії позивача, зокрема, залишати позов без розгляду у разі повторної неявки до суду належно повідомленого позивача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи без його участі. Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору.

Разом з тим, на особливо увагу заслуговує той факт, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 13 січня 2015 року, якою вже було залишено первісний позов без розгляду в зв`язку з повторною неявкою ОСОБА_5 , вказану ухвалу скасовано і направлено справу для продовження її розгляду до згаданого суду першої інстанції.

При цьому, суд зазначає, що судом були вжиті всі заходи для доступу первісного позивача до правосуддя, зокрема, вона скористалася правовою допомогою у підготовчому провадженні, оскільки відповідно до довіреності її інтереси представляла адвокат Загвойська О.В. /Т-7 а.с.110/, остання підготувала заяву про збільшення позовних вимог та була присутня в останньому засіданні підготовчого провадження та повідомила суд, що всі докази по справі первісним позивачем подані та просила суд призначити справу до розгляду по суті, а відмову первісного позивача від послуг вказаного представника можна розцінювати, як один з елементів затягування розгляду справи.

Відповідно до статті 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Судом у підготовчому провадженні зібрані всі матеріали, справа містить чисельні заяви та клопотання ОСОБА_5 , з яких чітко прослідковується її позиція у даному спорі.

За таких, суд, з метою вирішення спору по суті та усунення конфлікту між сторонами, за для виконання покладених на нього завдань цивільного судочинства щодо справедливого та своєчасного вирішення цивільної справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав та інтересів сторін у справі, з урахуванням того, що представник позивача за зустрічним позовом подав заяву про розгляд справи за відсутності їх сторони, вважає за можливим розглядати справу без участі позивача за первісним позовом ОСОБА_5 .

Рух справи у суді, клопотання сторін, процесуальні рішення суду.

14 липня 2014 року позивач за первісним позовом ОСОБА_5 звернулася до Сихівського районного суду м. Львова з даним позовом.

07 серпня 2014 року ухвалою Сихівського районного суду м. Львова відкрито провадження у справі /Т-1 а.с.41/.

26 листопада 2014 року справу передано до Галицького районного суду м. Львова, оскільки всі судді Сихівського районного суду м. Львова заявили у справі самовідводи /Т-1 а.с.180/.

05 грудня 2014 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова справа призначена до розгляду /Т-1 а.с.183/.

13 січня 2015 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова позов ОСОБА_5 залишено без розгляду, оскільки остання повторно не з`явилася в судове засідання /Т-1 а.с.188/.

20 квітня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області постановлено: апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_2 задовольнити; ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 13 січня 2015 року скасувати і направити справу для продовження її розгляду /Т-1 а.с.255,256/.

01 липня 2016 року справу передано до Личаківського районного суду м. Львова, оскільки всі судді Галицького районного суду м. Львова заявили у справі самовідводи /Т-3 а.с.76/.

01 серпня 2017 року до суду надійшла заява представника позивача за первісним позовом ОСОБА_5 про забезпечення позову /Т-3 а.с.191-193/.

01 серпня 2017 року ухвалою Личаківського районного суду м. Львова вказана заява задоволена частково; заборонено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 здійснювати відчуження нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки, що за адресою АДРЕСА_1 , та здійснювати будь-які дії щодо реконструкції чи знищення житлового будинку, господарських будівель та споруд, що за адресою АДРЕСА_2 а.с.198/.

05 липня 2018 року постановою Апеляційного суду Львівської області апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення; ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2017 року залишено в силі /Т-6 а.с.190-192/.

12 березня 2020 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення; ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 01 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2018 року залишено в силі /Т-6 а.с.223/.

18 травня 2021 року розпорядженням голови Личаківського районного суду м. Львова передано до Шевченківського районного суду м. Львова, оскільки всі судді Личаківського районного суду м. Львова заявили у справі самовідводи /Т-4 а.с.98/.

24 травня 2021 року справа надійшла до Шевченківського районного суду м. Львова /Т-4 а.с.99/.

31 серпня 2021 розпорядженням голови Шевченківського районного суду м. Львова передано до Залізничного районного суду м. Львова, оскільки всі судді Шевченківського районного суду м. Львова заявили у справі самовідводи /Т-7 а.с.1/.

03 вересня 2021 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова відкрито загальне позовне провадження /Т-7 а.с.4/.

11 січня 2022 року до суду надійшов відзив відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 /Т-7 а.с.35,36/.

11 січня 2022 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_3 /Т-7 а.с.43/.

09 лютого 2022 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, зустрічний позов прийнятий /Т-7 а.с.59/.

20 квітня 2022 року позивач за первісним позовом ОСОБА_5 подала до суду заяву про відвід судді Боровкову Д.О. /Т-7 а.с.77,78/.

22 квітня 2022 року ухвалою суду у задоволенні вказаної заяви про відвід відмовлено /Т-7 а.с.91/.

22 вересня 2022 року до суду поступила заява адвоката Загвойської О.В. про вступ у справу в якості представника позивача за первісним позовом /Т-7 а.с.115/.

27 вересня 2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_5 про збільшення позовних вимог /Т-7 а.с.126/.

27 вересня 2022 року до суду надійшли заяви представника позивача за первісним позовом про залучення співвідповідачів та виклик свідків /Т-7 а.с.140,141/.

27 вересня 2022 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено у справі відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 та задоволено заяву про виклик свідків /Т-7 а.с.142-144/.

26 жовтня 2022 року до суду надійшов відзив представника відповідачів за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 /Т-7 а.с.147-149/.

22 лютого 2023 року у задоволенні усної заяви ОСОБА_2 про відвід судді Боровкова Д.О. відмовлено /Т-7 а.с.183,184/.

22 лютого 2023 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу /Т-2 а.с.179-181/.

26 квітня 2023 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_5 про припинення повноважень її представника Загвойської О.В. /Т-7 а.с.214/.

Суд, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 2-129/11, прийшов до висновку, що у задоволені первісного та зустрічного позовів слід відмовити з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що відповідно до евакуаційного листа №41 від 04 квітня 1946 року «Про евакуацію з території Польщі, села Війське, Саноцького повіту Жешівського воєводства» евакуйовано було родину ОСОБА_7 , 1902 р.н. у складі 8 осіб: ОСОБА_8 , 1911 р.н., ОСОБА_9 , 1937 р.н., ОСОБА_10 , 1938 р.н., ОСОБА_11 , 1940 р.н., ОСОБА_19 , 1941 р.н., ОСОБА_6 , 1943 р.н., ОСОБА_20 , 1870 р.н. у Львівську область УРСР /Т-1 а.с.6/.

З листа Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 07 вересня 2015 року № 284 убачається, що у погосподарській книзі за 1947-1949 роки по селу Сихів під № 116 за ОСОБА_7 числиться господарство, яке відноситься до типу робітничого двору, зокрема, у «Розділі 1. Список членів сім`ї» зазначено: ОСОБА_7 у складі 8 осіб у розділі 1 список членів сім`ї вказано: ОСОБА_7 , 1902 р.н., голова двору; ОСОБА_8 , 1911 р.н. дружина, ОСОБА_9 , 1937 р.н. дочка, ОСОБА_10 , 1938 р.н. дочка, ОСОБА_11 , 1940 р.н. дочка, ОСОБА_19 , 1941 р.н. дочка, ОСОБА_6 , 1944 р.н. дочка, ОСОБА_13 , 1946 р.н. син /Т-3 а.с.184/.

З особової картки № НОМЕР_1 первісного позивача ОСОБА_1 убачається, що вона з 21 квітня 1961 року працювала на посаді санітарки /Т-7 а.с.132/.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року у справі № 464/1670/16-ц за заявою ОСОБА_5 про встановлення факту ухвалено: заяву задовольнити; встановити факт, що евакуаційний лист №41 від 04.04.1946 р. «Про евакуацію з території Польщі, села Війське, Саноцького повіту Жешівського воєводства» виданий на переселення родини ОСОБА_7 , 1902 р.н., а не « ОСОБА_7 », у складі 8 осіб, в тому числі під №6 доньки ОСОБА_6 , 1943 р.н. та встановити факт приналежності ОСОБА_6 вказаного евакуаційного листа в частині її переселення у складі родини ОСОБА_6 ; встановити факт приналежності ОСОБА_5 постанови №27 від 18.11.1946 р., виданої Виконкомом Винниківської райради депутатів трудящих Львівської області «Про передачу будинків переселенцям з Польщі»; встановити факт неправильності запису у погосподарській книзі за 1946-1949 рр. по селу Сихів під №116 у розділі 1 список членів сім`ї - ОСОБА_6 , 1944 р.н., в частині імені «ОСОБА_6» та року народження «1944» та ОСОБА_8 , 1911 р.н. в частині запису по-батькові « ОСОБА_8 » та встановити факт приналежності даного запису в цій частині ОСОБА_6 , 1943 р.н. та ОСОБА_8 , 1911 р.н. /Т-3 а.с.181,182/.

Вказаним рішенням суду від 02 березня 2016 року встановлено, що заявниця ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Війське Саноцького повіту, Республіки Польща та її батьками були ОСОБА_7 , 1902 р.н. та ОСОБА_8 , 1911 р.н., що стверджується рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 червня 2010 року. 26 червня 1966 року заявниця уклала шлюб із ОСОБА_25 та після одруження замість дошлюбного прізвища « ОСОБА_6 » їй присвоєно прізвище « ОСОБА_6 »… Як убачається із постанови № 27 від 18 листопада 1946 року, виданої Виконавчим комітетом Винниківської районної ради депутатів трудящих Львівської області «Про передачу будинків переселенцям з Польщі» переселенцю з Польщі ОСОБА_7 , який прибув до села Сихів Винниківського району Львівської області передано садибу евакуйованого до Польщі ОСОБА_27 . За родиною ОСОБА_7 в 1946 році було закріплено 1,43 га землі, в тому числі для ведення присадибного господарства 0,34 га та будинок, що підтверджується архівними довідками № Д-256 від 04.01.2009 року та №Д-256 від 09.04.2009 року.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2017 року у справі № 464/2676/17 за заявою ОСОБА_5 (заінтересовані особи Міністерство закордонних справ України, Виконавчий комітет Львівської міської ради) про встановлення фактів, що мають юридичне значення ухвалено: заяву задовольнити; встановити факт, що має юридичне значення, а саме неправильності запису у погосподарських книгах Зубрянської сільської ради за 1947 по 1949 роки по селу Сихів під №116 у Розділі 1.Список членів сім`ї - ОСОБА_8 , 1938 р.н., дочка, в частині запису імені та по батькові « ОСОБА_10 , 1938 р.н., дочка»; встановити юридичний факт про те, що родина в складі: ОСОБА_7 , 1902 р.н., та члени його сімї: ОСОБА_8 , 1911 р.н. (дружина), ОСОБА_9 , 1937 р.н. (дочка), ОСОБА_10 ,1938 р.н. (дочка), ОСОБА_11 , 1940 р.н. (дочка), ОСОБА_19 , 1941 р.н. (дочка), ОСОБА_6 , 1943 р.н. (дочка), ОСОБА_20 , 1870 р.н., були переселені у 1946 році у зв`язку з угодою від 09.09.1944 року між урядом УРСР та Польським комітетом Національного Визволення Польщі з села Війське Саноцького повіту Жешівського воєводства (Польща) у село Сихів Винниківського району Львівської області, яке на даний час є АДРЕСА_1 ; встановити юридичний факт про те, що гр. ОСОБА_27 , яка вказана в архівній довідці Державного архіву Львівської області № 389/01-36 від 12.04.2016 року, та гр. ОСОБА_27 , яка вказана в архівній довідці Державного архіву Львівської області № 386/01-36 від 12.04.2016 року, вказана у списку сімей (господарства) села Сихів Винниківського району Львівської області, що евакуйовуються з території УРСР у Польщу, є одна і та сама особа - гр. ОСОБА_27 , що вказана в частині 1 Постанови № 27 від 18 листопада 1946 року Виконавчого комітету Винниківської Районної Ради депутатів трудящих Львівської області «Про передачу будинків переселенцям з Польщі»; встановити юридичний факт та вважати вірним запис в Евакуаційному листі №41 від 04 квітня 1946 року в графі «жителю села (міста)» - «с. Війське Саноцького повіту» замість «с. Війське Санокцького повіту» /Т-7 а.с.130,131/

Вказаним рішенням суду від 18 жовтня 2017 року встановлено, що відповідно до рішення виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 22 червня 1962 року № 506 «Про включення в смугу міста Львова населених пунктів: Скнилівок, Підсигнівка, Сихів, Старі Збоїща, Великі та Малі Кривщиці» вирішено включити в смугу м. Львова та приєднати до територій районів міста, зокрема до Ленінського району - Сихів Зубрянської сільської ради Пустомитівського району. З акту комісії ЛКП «Старий Сихів» від 20 жовтня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 , 1943 р.н. і ОСОБА_2 ,1968 р.н., постійно проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (ос.).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2021 року у справі № 2-129/11, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року, за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_30 про примусове виселення без надання іншого житлового приміщення ухвалено: позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_30 про примусове виселення без надання іншого житлового приміщення - задовольнити частково; виселити ОСОБА_5 , ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 ; в решті вимог - відмовити.

Вказаним рішенням суду від 16 лютого 2021 року встановлено, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 24 жовтня 1964 року, власником будинковолодіння АДРЕСА_1 був ОСОБА_7

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті ОСОБА_7 , право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом у рівних частках набули його дочки: ОСОБА_14 , 1953 року народження, та ОСОБА_3 , 1953 року народження, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01 червня 1989 року, виданим державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Бояківським О.В.

На той час житловий будинок («А-1») в цілому складався з трьох кімнат, житловою площею 52,3 кв.м., і кухні. До будинку відносились такі господарські будівлі: два сараї - цегляний і дерев`яний, позначені в плані літерами «Б», «Е», дві вбиральні цегляна і дерев`яна, позначені в плані літерами «В», «Д». Свідоцтво про право на спадщину видано без урахування самовільно побудованого гаража «Г».

У заяві, яка була подана до Першої Львівської державної нотаріальної контори (особи заявників та справжність їх підписів на заяві посвідчено державним нотаріусом 01 червня 1989 року), ОСОБА_31 (дружина спадкодавця), ОСОБА_5 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 (діти спадкодавця) повідомили, що їм відомо про відкриття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 їх батька та чоловіка з дня її відкриття, термін на прийняття спадщини вони пропустили і на оформлення своїх спадкових прав не претендують.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2007 року та ухвалою Верховного Суду України від 25 березня 2008 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб - ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , Першої Львівської державної нотаріальної контори, ОКП МБТІ та ЕО про встановлення факту проживання та прийняття спадщини, визнання права власності на 1/3 частину будинку по АДРЕСА_1 та грошових вкладів в Ощадбанку України №6316, скасування реєстрації права власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на 1/3 частину вказаного житлового будинку, визнання права власності на добудову - відмовлено.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2012 року, визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності на реконструйовані та збудовані приміщення по АДРЕСА_1 , що відображено у технічному паспорті від 04.07.08., за наступними №№ (умовними позначеннями): житлові кімнати («1-2» - 20,2 кв.м.; «1-4» - 14,3 кв.м.; «1-5» - 17,8 кв.м.; «1-11» - 16,8 кв.м.; «2-2» - 19,5 кв.м.; «1-13» - 10,4 кв.м.; «1-14» - 27,7 кв.м.); коридори («1-1» - 6,3 кв.м.; «1-6» - 10,4 кв.м.; «1-8» - 8,4 кв.м.; «2-1» - 4,4 кв.м.; «1-12» - 5,6 кв.м.); кухні («1-3» - 7,7 кв.м; «1-10» - 11,0 кв.м.); санвузол («1-9» - 4,4 кв.м.); службове («1-7» - 4,3 кв.м.); сіни («а-1» - 18,6 кв.м.); прибудови нежитлові («А1-1» - 32,7 кв.м; «А2-2» - 52,7 кв.м.); підвал («пд» - 22,5 кв.м.); сарай («Б» - 13,9 кв.м.); вбиральня («В» - 1,0 кв.м.); гаражі («Г» - 21,6 кв.м.; «Д» - 17,2 кв.м.); погріб («пг» - 8,2 кв.м.); хвіртка металева («№1» - 1 кв.м.); ворота металеві («№2» - 5,5 кв.м.); огорожа цегляна («№3» - 46,8 кв.м.); огорожа металева («№4» - 70,0 кв.м.), - по 1/2 в межах, визначених технічним паспортом. Зобов`язано ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 реконструйовані та збудовані приміщення по АДРЕСА_1 в межах, визначених технічним паспортом.

На підставі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2010 року, 28 січня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували право власності (право приватної спільної часткової власності - по 1/2 частці за кожним із них) на вказаний вище будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 189,2 кв.м., житловою площею 126,7 кв.м., з належними до нього господарськими будівлями та спорудами.

Згідно з довідкою ЛКП «Старий Сихів» від 30 грудня 2011 року, в будинку зареєстровані: Павлишин І.М. , ОСОБА_10 та ОСОБА_32 .

Власниками спірного житлового будинку є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 відмовляються в добровільному порядку звільнити житловий будинок по АДРЕСА_1 , а відтак, суд у справі № 2-129/11 прийшов до висновку, що позовні вимоги про виселення відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, встановлені вищезазначеними судовими рішеннями обставини є доведеними та доказуванню не підлягають.

Позиція суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухвалені рішення.

Щодо вимог первісного позову.

Щодо вимоги про визнання за первісним позивачем ОСОБА_5 права власності на 1/9 частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 в силу вимог частини 1 статті 120 ЦК УРСР.

З позовних вимог первісного позивача ОСОБА_5 (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) убачається, що первісний позивач вважає, що їй на праві власності належить 1/9 частки садиби (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки на дату видачі її батькові ОСОБА_7 свідоцтва про право власності на вказаний будинок від 21 жовтня вона була працюючим членом робітничого двору, а відтак, на її думку в силу вимог частини 1 статті 120 ЦК УРСР майно їх робочого двору належала на праві сумісної власності 9-ти членам її сім`ї.

Відповідно до частини 1 статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

У постанові Верховного суду України від 24 грудня 2014 року у справі № 6-192цс14 міститься висновок про те, що: «Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі Вказівки № 5-24/26), а згодом Вказівками № 69.

Згідно зі змістом Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Таким чином, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим».

Позивачем за первісним позовом ОСОБА_5 не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який б вказував на те, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 відносилося до такої суспільної групи господарств, як колгоспний двір.

Вищевказаними доказами у справі підтверджується, що в певний період, зокрема, з 1945 по 1947 року вказане будинковолодіння відносилося до такої суспільної групи господарств, як робочий двір.

Суд вважає некоректним посилання первісного позивача ОСОБА_5 та її представника на положення частини 1 статті 129 ЦК УРСР, оскільки відповідно до вимог статті 13 Закону Української PCP «Про сільську раду депутатів трудящих Української PCP» від 1968 року на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69 від 25.05.1990, відповідно до пункту 20 яких, суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства /сім`ї. Тобто, у разі якщо будинок з господарськими спорудами станом на 01 липня 1990 відносився до суспільної групи «робітничий двір», то положення статей 120,123 Цивільного кодексу Української PCP, застосуванню не підлягають, у даному випадку, слід керуватись вимогами Кодексу про шлюб та сім`ю УPCP (який втратив чинність 27 липня 2010 року), за яким суб`єктами права спільної сумісної власності вважалось тільки подружжя.

Крім цього, після того, як ОСОБА_7 24 жовтня 1964 року отримав свідоцтво про право особистої власності на будівлі, що розташовані по АДРЕСА_1 , відсутні підстави відносити будинковолодіння за вказаною адресою до такої суспільної групи, як робочий двір, оскільки у зазначеному свідоцтві відсутні будь-які записи щодо віднесення спірного будинковолодіння до робочого двору. При цьому, ОСОБА_5 за життя її батька ніколи не оскаржувала вказане свідоцтво про право особистої власності на будівлі ні в судовому, ні в адміністративному порядку, що свідчить про те, що вона повністю визнавала право особистої власності її батька на спірне будинковолодіння.

Тобто, у ОСОБА_5 до смерті її батька були відсутні буд-які майнові права щодо спірного будинковолодіння, що зумовлює і відсутність факту його порушення.

За таких обставин, суд, враховуючи, що спірне будинковолодіння не відносилося до суспільної групи господарств колгоспний двір, а також, те, що вищевказаними рішеннями судів було встановлено, що власником будинковолодіння АДРЕСА_1 був ОСОБА_7 , а після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на вказане будинковолодіння в порядку спадкування за законом у рівних частках набули лише його дві його дочки, а саме: мати відповідача за первісними позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_14 та інший відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 , 1953 року народження, суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання права власності за ОСОБА_5 на 1/9 частки спірного будинковолодіння в силу вимог частини 1 статті 129 ЦК УРСР.

Щодо вимоги про визнання факту проживання первісного позивача ОСОБА_5 у будинковолодінні по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 у первісному позові просить визнати факт її проживання у АДРЕСА_1 та користування нею господарськими будівлями на час: з 04 квітня 1946 року по 1976 рік та з 1976 року по 2022 рік в приміщеннях позначених на поверховому плані (станом на 1976 та 2008 роки) під літ. 1-5 пл.17,8 кв.м. (житлова кімната), 1-6 пл.10,4 кв.м., 1-7 пл.4,3 кв.м., цегляний сарай під літ. «Б», вбиральнею під літ. «В».

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 судам було роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, у порядку позовного провадження можуть встановлюватися юридичні факти лише за умови, що від встановлення їх наявності або відсутності у подальшому залежить можливість вирішення спору про суб`єктивне право. У випадку, якщо встановлення наявності чи відсутності юридичного факту ніяким чином не впливає на захист права, яке визначено як об`єкт захисту, суд не має права встановлювати юридичний факт у порядку позовного провадження.

Судом достовірно з`ясовано, що встановлення факту проживання ОСОБА_5 у будинку АДРЕСА_1 необхідно було первісному позивачу для подальшого вирішення правового спору, а саме визнання за нею права власності на 1/9 частки у спірному будинковолодінні.

Суд зазначає, що факт проживання ОСОБА_5 у будинку АДРЕСА_1 з 1946 року учасниками справи не заперечується.

Крім цього, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2021 року у справі № 2-129/11 встановлено, що відповідач ОСОБА_5 вселилась і проживала у спірному будинку, як член сім`ї попереднього власника будинку - ОСОБА_7 , який є батьком відповідачки і право власності якого на спірний будинок припинилось у зв`язку з його смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом з тим, факт проживання ОСОБА_5 у спірному будинку ніяким чином не надає їй право отримати право власності на 1/9 частку у вказаному будинку.

З огляду на наведене, суд, беручи до уваги, що у задоволені вимоги первісного позивача про визнання права власності на 1/9 частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 відмовлено, а також, враховуючи, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2021 року у справі № 2-129/11 встановлено, що ОСОБА_5 займає приміщення у вказаному будинку без законних на те підстав, приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту проживання, оскільки встановлення наявності чи відсутності вказаного юридичного факту ніяким чином не впливає на захист майнових прав ОСОБА_5 .

Щодо позовної вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом.

Після смерті ОСОБА_7 , право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом у рівних частках набули його дочки: ОСОБА_14 , 1953 року народження, та ОСОБА_3 , 1953 року народження, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01 червня 1989 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Бояківським О.В. за реєстровим № 2-1385 відповідно /Т-1 а.с.175, справи № 2-129/11/.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2006 року у справі № 2-77/2006р, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2007 року та ухвалою Верховного Суду України від 25 березня 2008 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб - ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , Першої Львівської державної нотаріальної контори, ОКП МБТІ та ЕО про встановлення факту проживання та прийняття спадщини, визнання права власності на 1/3 частину будинку по АДРЕСА_1 та грошових вкладів в Ощадбанку України № 6316, скасування реєстрації права власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на 1/3 частину вказаного житлового будинку, визнання права власності на добудову - відмовлено /Т-1 а.с.51-53/.

Зі змісту вступної частини вказаного рішення від 04 жовтня 2006 року вбачається, що ОСОБА_5 , зокрема, просила визнати недійсними вищезазначене свідоцтво про право на спадщину за законом.

Вказаним рішенням суду від 04 жовтня 2006 року встановлено, що звернувшись в 2005 році до суду з даними позовними вимогами про оспорення вказаного свідоцтва, ОСОБА_5 пропустила встановлений законом строк позовної давності для захисту порушеного права без поважних причин, що є підставою для відмови від позову (стаття 80 ЦК УРСР).

Беручи до уваги, що рішенням суду від 04 жовтня 2006 року у задоволені вимоги про скасування свідоцтва про право спадщини за законом видане 01 червня 1989 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (в реєстрі № № 2-1385) будо відмовлено, то суд вважає, що позовна вимога про скасування вказаного свідоцтва задоволенню не підлягає.

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 червня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Бояківським О.В. за реєстровими за № 2-369 убачається, що після смерті ОСОБА_14 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 успадкував її син ОСОБА_4 /Т-5, а.с.153 справи № 2-129/11/.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).

Таким чином, відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 , будучи спадкоємцем за законом першої черги після смерті своєї матері, прийняв спадщину та отримав оспорюване свідоцтво.

Беручи до уваги, що первісний позивач ОСОБА_5 станом на день смерті її сестри ОСОБА_4 не була власником спірного будинковолодіння та не входила до першої черги спадкоємців після її смерті, суд вважає? що відсутні підстави для задоволенні вказаної вимоги.

Щодо вимог зустрічного позову.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 просить встановити факти, що відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_2 незаконно користуються частиною приміщень у будинку АДРЕСА_1 та проживають у цих приміщеннях без належних підтверджуючих документів.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2021 року у справі № 2-129/11 встановлено, що ОСОБА_5 займає приміщення у вказаному будинку без законних на те підстав.

Вимоги про встановлення фактів незаконого користування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 частиною приміщень у будинку АДРЕСА_1 та проживання у цих приміщеннях без належних підтверджуючих документів є за змістом тотожними вищевказаним обставинам, які встановлені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2021 року, і тому, суд не вбачає підстав для повторного встановлення обставин, які вже були встановлені у іншій справі.

Крім цього, суд вже зазначав вище, що у випадку, якщо встановлення наявності чи відсутності юридичного факту ніяким чином не впливає на захист права, яке визначено як об`єкт захисту, суд не має права встановлювати юридичний факт у порядку позовного провадження.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 нічого не зазначила у зустрічному позові про те, яким чином встановлення наявності вищевказаних юридичних фактів вплине на захист її майнових або житлових права, при цьому, вона у зустрічному позові навіть чітко не визначила об`єкт захисту своїх прав та інтересів.

З огляду на наведене, суд вважає, що відсутні будь-які правові підстави для задоволення зустрічного позову.

Висновки суду.

Враховуючи наведене, суд дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволені, як первісного, так і зустрічного позовів слід відмовити у повному обсязі.

Щодо судових витрат.

Беручи до уваги, що у задоволені первісного та зустрічного позовів було відмовлено у повному обсязі, то і судові витрати за первісним позовом слід віднести на рахунок ОСОБА_5 , а за зустрічним на рахунок ОСОБА_3 .

Керуючись статтям 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання, визнання права власності та скасування свідоцтва про право на спадщину - відмовити.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про встановлення факту в порядку статті 123 ЦПК України - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 07 серпня 2023 року.

Суддя:

Оригінал рішення.