КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/5271/21 Головуючий у 1 інстанції: Каліушко Ф.А. провадження №22-ц/824/6649/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила розірвати укладений між ними договір поставки автомобіля під замовлення від 13 березня 2019 року за №13/03/2019 та стягнути з відповідача на її користь суму коштів у розмірі 3 298 271,38 грн, яка складається з: сума першого траншу - 166 920 грн, сума відсотків - 32 645,44 грн, 3% річних - 8 437,46 грн, інфляційні втрати - 10 594,48 грн, 3% Закону України «Про захист прав споживачів» - 3 0789 674 грн; 1 477 395,33 грн, яка складається з: суми другого траншу - 97 370 грн, суми відсотків - 12 111,23 грн, 3% річних - 3 721,40 грн, інфляційних втрат - 5 881,20 грн, 3% Закону України «Про захист прав споживачів» - 1 358 311,50 грн та понесені судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 13 березня 2019 року між нею та відповідачем укладено договір поставки автомобіля під замовлення від 13 березня 2019 року

№ 13/03/2019.

Згідно умов договору ОСОБА_4 доручила ОСОБА_1 пошук та підбір автомобіля на території країн Євросоюзу та зобов`язалася сплатити за нього.

В свою чергу ОСОБА_1 прийняв на себе зобов`язання поставити і передати у власність покупця автомобіль марки Mersedes-Benz Sprinter 416, об`єм двигуна 2,7 дизель, механічна коробка передач. Строк зобов`язання становив - до 15 квітня 2019 року.

Відповідно до п.3.1.1 договору 13 березня 2019 року ОСОБА_4 сплатила гарантійний внесок у розмірі 6 000 доларів США (перший транш).

Вказувала, що 15 квітня 2019 року відповідач повідомив її про те, що він знайшов автомобіль і необхідно оплатити його вартість.

20 квітня 2019 року ОСОБА_4 виконала зобов`язання за умовами договору і сплатила решту вартості автомобіля у розмірі 3 500 доларів США (другий транш). Всього сплатила 9 500 доларів США.

Зазначала, що 25 квітня 2019 року ОСОБА_1 надав позивачці копію договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного між ним та ОСОБА_5 .

Проте, відповідач умови договору у строк до 15 квітня 2019 року не виконав і автомобіль замовнику не доставив.

На неодноразові звернення до ОСОБА_1 щодо повернення коштів або автомобіля, 12 серпня 2019 року він написав розписку, у якій зобов`язався повернути кошти у строк до 12 вересня 2019 року у зв`язку з неможливістю доставки автомобіля.

Проте, станом на день звернення до суду відповідач гроші не повернув і автомобіль не доставив.

Оскільки, ОСОБА_1 порушив умови договору, у нього виникло зобов`язання щодо сплати заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Таким чином, у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення першого траншу у розмірі 6 500 доларів США з 15 квітня 2019 року і другого траншу - 3 500, 00 доларів США - з 13 вересня 2019 року.

Також позивачка зазначала, що у зв`язку з невиконанням умов договору відповідач відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» має сплатити пеню у розмірі 3% вартості послуг за кожен день прострочення.

Посилаючись на статтю 536 ЦК України, зокрема, неповернення відповідачем 6 000 доларів США у строк до 16 квітня 2019 року та 3 500 доларів США до 13 вересня 2019 року, зазначила, що відповідач має сплатити проценти за користування чужими грошима.

Підставою для розірвання договору позивачка вказала, що відповідач істотно порушив умови договору поставки, не виконав свої зобов`язання за договором щодо придбання та поставки автомобіля у встановлений договором строк, добровільно виконувати вимоги про розірвання договору та повернення коштів відмовляється, тому на підставі статей 16, 611, частини другої статті 651 ЦК України він має бути розірваний.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Розірвано укладений між ОСОБА_2 до ОСОБА_1 договір поставки автомобіля під замовлення за №13/03/2019 від 13.03.2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 264 290 грн, 3% річних у розмірі 12 158,86 грн та пеню у розмірі трьох відсотків у відповідності до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 264 290 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 6 315 грн. 39 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в позові відмовити.

Скарга обгрунтована тим, що 15 травня 2006 року за реєстровим номером 0061015, ОСОБА_1 було зареєстровано як фізичну особу-підприємця, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань.

Свою діяльність відповідач здійснював за кведом 45.11 торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами до 11 жовтня 2019 року.

Вказував, що 11 жовтня 2019 року за його власним рішенням було здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності його, як фізичної особи- підприємця за реєстровим номером 0061015, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань.

Вважає, що господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Як уже зазначалось, звертаючись із позовною заявою, позивач просив розірвати договір поставки автомобіля під замовлення за №13/03/2019 від 13.03.2019 року та стягнути авансовий платіж, виданий на умовах даного договору.

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

За статтею 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема, за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю

Проте, до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Вказує, що частиною третьою статті 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, тому даний спір належить до господарської юрисдикції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 - представник ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі оскаржуване рішення.

Зазначає, що відповідач посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта підприємницької діяльності до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарською договору (постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 13 лютого 2019 року у справі №910/8729/18 (провадження №12-294гс18), від 05 червня 2019 року у справі №904/1083/18 (провадження №12-249гс18).

Аргументи правової позиції відповідача в апеляційній скарзі з посиланням на вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду є хибними, оскільки:

- вказаний висновок застосовується до спорів, де обидві сторони є суб`єкти господарювання. Оскільки позивачем є фізична особа - ОСОБА_2 , то правовідносини, що склалися між позивачем - фізичною особою та відповідачем - ФОП ОСОБА_1 є цивільно-правовими, тому, спір, що виникає з цих відносин має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Відповідно до ч.1 ст. 4 ГК України не є предметом регулювання цього Кодексу майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України.

- вказаний висновок застосовується для визначення юрисдикції вирішення спору, що виник між суб`єктами підприємницької діяльності при виконанні ними господарською договору.

Зазначає, що оскаржуваний в цій справі договір поставки автомобіля під замовлення ЛІНЗ/03/2019 від 13.03.2019 року не є господарським договором, оскільки однією із сторін договору є фізична особа, а саме, позивачка ОСОБА_2 .

Вважає, що суд першої інстанції у справі №753/5271/21 прийняв правомірне законне рішення в межах цивільного судочинства, оскільки справа №753/5271/21 стосується спору, що виник при розірванні договору поставки автомобіля під замовлення №13/03/2019 від 13.03.2019 року, однією із сторін якого є фізична особа, яка не є підприємцем - ОСОБА_2 , то справа №753/5271/21 має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, підвідомчість справи №753/5271/21 була правильно визначена судом першої інстанції та розглянута за правилами цивільного судочинства.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав, не передав покупцеві товар, що не заперечується відповідачем, а тому наявні підстави для розірвання договору, відповідно до пункту 2 статті 629 ЦК України.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 13 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір поставки автомобіля під заказ за №13/03/2019.

За пп.1.1, 1.2 умов договору замовник поручається та зобов`язується сплатити, а виконавець приймає на себе зобов`язання з пошуку автомобіля на території країн Євросоюзу, придбання та доставки автомобіля в належному стані.

Відповідно до п.2.1 розділу 2 цього договору строк повного виконання доручення встановлений від 12 березня 2019 року до 15 квітня 2019 року.

Розділом 4 договору передбачено, що виконавець зобов`язаний придбати автомобіль, забезпечити підбір і придбання автомобіля, його повне збереження до моменту передачі замовнику. Замовник зобов`язаний сплатити виконавцю грошові кошти у розмірі і в строк, встановлені розділом 3 договору.

Згідно з п.5.1.2 замовник має право вимоги розірвання договору у разі, якщо виконавець не виконав або виконав неналежним чином зобов`язання, встановлені п.4.2.1, 4.2.3 цього договору.

Встановлено, що ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність ПП « ОСОБА_1 ».

12 серпня 2019 року ОСОБА_1 написав власноручно розписку про зобов`язання ним повернути грошові кошти у розмірі 9 500 доларів США у зв`язку з неможливістю поставки автомобіля до 12 вересня 2019 року.

Відповідно до частини першої-четвертої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч.1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 статті 15, ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч.1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (частина друга стаття 693 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин судом вірно враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі

№918/631/19 вказано «Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Натомість Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами скаржника про те, що відповідач прострочив своє грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки, та яку позивач зажадав повернути на підставі частини другої статті 693 ЦК України.».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження №61-18730св20) зазначено, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі

№686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18) вказано, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі

№ 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зазначено, що «стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі

№686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)».

Судом встановлено, що 13 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ПП «Шефель Р.В.» укладений договір поставки автомобіля під заказ №13/03/2019, на виконання вимог якого позивачка сплатила гарантійний внесок у розмірі 6 000 доларів США (перший транш) та 3 500 доларів США (другий транш).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач не виконав умови договору, не поставив товар, який був предметом договору поставки, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача предоплати, яка була внесена згідно з договором від 13 березня 2019 року №13/03/2019, у грошовій одиниці України в сумі 264 290 грн, та 3% річних - 12 158 грн. 86 коп.

У постанові Верховного Суд від 03 березня 2021 року у справі №130/2604/18 суд зазначив, що «Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Разом з тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти».

Отже, у разі порушення грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, а тому судом першої інстанції вірно відмовлено у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Крім того, як вірно зазначив суд, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 березня 2021 року у справі №921/580/19 зазначено: «згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати з споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін. При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2021 року у справі №607/20776/14 (провадження №61-9259св21) зазначено, що «тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення».

Суд встановив, що пред`явлений позивачем розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, а тому вірно вважав, що відповідно до правил частини третьої статті 551 ЦК України неустойка має бути зменшена до розміру понесених збитків в сумі 264 290 грн.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Отже, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

За ч.1 статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш у правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення.

Отже, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Таким чином, перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору.

Відповідно до ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч.1, 3, 4 статті 673 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі продажу товару за зразком та (або) за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису. Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і апеляційний, що ОСОБА_1 не виконав умови договору, не передав покупцеві товар, що не заперечується відповідачем, а тому наявні підстави для розірвання договору і стягнення коштів.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2023 року.

Головуючий:

Судді: