П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2023 року м. Київ

Справа №379/570/22

Провадження № 22-ц/824/4333/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Карпенка В.Р.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Таращанська міська рада Білоцерківського району Київської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 19 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він з 01 жовтня 1992 року по 02 березня 1998 року працював трактористом у ВАТ «Лука відгодівля ВРХ». Оскільки він не мав власного житла, директор ВАТ «Лука відгодівля ВРХ» запропонував надати йому у користування, а в подальшому і у власність, квартиру АДРЕСА_1 у триквартирному житловому будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_2 .

З 01 січня 1998 року позивач прописався та став проживати в цьому будинку у квартирі АДРЕСА_1 . На момент вселення правовстановлюючі документи на будинок були відсутні, товариство проводило роботи щодо узаконення свого права власності на згаданий триквартирний житловий будинок, а тому передати квартиру у власність було неможливо.

22 квітня 2002 року на підставі рішення виконкому від 30 березня 2001 року № 41 ВАТ «Лука відгодівля ВРХ» отримало свідоцтво про право власності на триквартирний житловий будинок АДРЕСА_3 і мало намір відчужити позивачу надану йому у користування та зайняту ним квартиру АДРЕСА_1 в цьому житловому будинку. Однак, довести процедуру відчуження та узаконення права власності на зазначену квартиру позивачу не вдалося через брак коштів на оформлення та за сімейними обставинами.

Натомість, позивач продовжував там фактично проживати та проживає досі. Загалом термін його безперервного проживання становить більше 24 роки. Позивач відкрито володів та користувався цією квартирою, господарськими будівлями і спорудами.

У 2019 році для легалізації свого права розпорядження квартирою в майбутньому, а не лише володіння і користування нею, позивач звернувся до КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» та виготовив на своє ім`я технічний паспорт на зайняту ним квартиру АДРЕСА_4 .

Зазначав, що нумерація будинку змінювалася двічі: спочатку з « АДРЕСА_5 » на « АДРЕСА_3 », а потім на « АДРЕСА_6 ». Намагаючись належним чином оформити на себе право власності на квартиру, позивач спробував розшукати власника цього нерухомого майна чи його правонаступника та з`ясував, що 18 травня 2005 року була проведена державна реєстрація припинення юридичної особи ВАТ «Лука відгодівля ВРХ» у зв`язку з визнанням її банкрутом. Оскільки товариство припинило своє існування, правонаступники у нього відсутні - позивач не може оформити на себе квартиру

в позасудовому порядку, позаяк титульний власник майна ліквідований.

Позивач вказував, що з моменту припинення ВАТ «Лука відгодівля ВРХ» припинилося право власності на належне цій юридичній особі майно, в тому числі і на спірну квартиру. Відомості про наявність іншого власника цього нерухомого майна відсутні. Позивач вважав, що з моменту припинення власника майно (квартира) стало безхазяйним, він продовжував цим майном володіти, а тому в силу статті 344 ЦК України може набути цю квартиру у власність за набувальною давністю.

Стверджував, що він добросовісно, відкрито та безперервно володів указаною квартирою протягом 24 років, утримував її, сплачував комунальні платежі, обробляв присадибну земельну ділянку. Позивач ніколи не приховував свого статусу від інших осіб, не приховував факту, що він не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Мешканці села протягом цього часу вважали саме позивача власником квартири.

Враховуючи добросовісність заволодіння та подальшого відкритого

і безперервного володіння майном понад 24 роки поспіль, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 58,00 кв.м, житловою площею 40 кв.м, за набувальною давністю.

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 27 липня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою

ОСОБА_1 до Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 19 вересня

2022 року підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю закрито.

Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 19 жовтня

2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач на початковий момент отримання ним спірного нерухомого майна достовірно знав про те, що це майно належить його роботодавцеві ВАТ «Лука відгодівля ВРХ». На момент заволодіння цим майном позивач достовірно знав про відсутність у нього підстав для набуття власності на відповідне житло. Позивач мав правову підставу для заволодіння чужим майном - рішення загальних зборів колективу ВАТ «Лука відгодівля ВРХ» про надання йому та членам його родини дозволу на проживання в чужій квартирі. Водночас, указане нерухоме майно не передавалось у власність позивача. За таких обставин суд констатував відсутність безтитульності і добросовісності володіння позивачем чужим майном, як обов`язкових умов набуття ним такого майна у власність за набувальною давністю.

При цьому суд вказав, що та обставина, що власник нерухомого майна ВАТ «Лука відгодівля ВРХ» ліквідоване і не має правонаступників, не впливає на вищенаведені висновки суду. Суд зауважив, що позивач не навів переконливих аргументів і не надав доказів того, що в ході ліквідаційної процедури в арбітражному суді не було враховано і передано за рішенням суду спірне нерухоме майно кредиторам ВАТ «Лука відгодівля ВРХ».

З огляду на відсутність рішень про зміну нумерації будинку з АДРЕСА_8 , суд констатував недоведеність факту безперервності проживання позивача з 1998 року по даний час в квартирі АДРЕСА_4 .

Суд не прийняв до уваги аргументи відповідача про визнання позову з підстав, передбачених частиною четвертою статті 206 ЦПК України, оскільки в даному випадку визнання відповідачем позову суперечитиме Закону.

28 листопада 2022 року ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Таращанського районного суду Київської області від 19 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки товариство припинило своє існування то слід вважати, що титульний власник спірної квартири ліквідований. Відомості про будь-якого іншого власника відсутні. Отже, на думку заявника, спірну квартиру можливо віднести до майна, яке може бути об?єктом набувальної давності. Позивач продовжує і надалі користуватись спірної квартирою

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 30 листопада 2022 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Таращанського районного суду Київської області від 19 жовтня 2022 року задоволено та поновлено його.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 19 жовтня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Витребувано з Таращанського районного суду Київської області матеріали цивільної справи № 379/570/22 за позовом ОСОБА_1 до Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

04 січня 2022 року матеріали цивільної справи № 379/570/22 за позовом

ОСОБА_1 до Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністюнадійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 березня 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання сторони не з`явилися.

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 12 жовтня 1992 року по 02 березня

1998 року працював трактористом 3 класу у ВАТ «Лука відгодівля ВРХ», що підтверджується копією витягу з трудової книжки серії НОМЕР_1 від 12 жовтня 1990 року (а. с. 7 та на звороті).

В 1990-х роках (точний рік не встановлено) загальними зборами ВАТ «Лука відгодівля ВРХ» ОСОБА_1 та його родині було надано у користування квартиру

АДРЕСА_9 для проживання, що підтверджується відомостями по господарського обліку домогосподарства за 1996-2000 роки (а.с.86). Водночас, відповідного рішення загальних зборів товариства, на яке посилається сторона позивача, матеріали справи не містять.

З наявної у матеріалах справи копії відомостей по господарського обліку домогосподарства по АДРЕСА_5 (без вказівки номера квартири) вбачається, що позивач ОСОБА_1 та члени його родини: дружина ОСОБА_2 та сини

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 прописані в господарстві з 01 січня 1998 року (а.с. 86 та на звороті, 87-97).

Проте, актуальних даних станом на час розгляду справи про реєстрацію в квартирі АДРЕСА_9 позивача ОСОБА_2 чи членів його родини в матеріалах справи немає, документів про те хто на даний час зареєстрований у цьому житлі суду не надано. Натомість, згідно паспорту позивач ОСОБА_1 прописаний в

с.Лука Таращанського району Київської області з 18 лютого 1994 року - без зазначення назви вулиці і номера будинку та квартири (а.с. 5 на звороті).

22 квітня 2002 року ВАТ «Лука відгодівля ВРХ» було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_10 , зареєстроване 25 квітня 2002 року у Білоцерківському БТІ за реєстровим № 212. Підставою видачі свідоцтва вказано рішення виконкому Лучанської сільської ради № 41 від 30 березня 2001 року (а.с.8 та на звороті).

Відповідно до експлікації до плану зазначеного будинку він складається з трьох квартир, до квартири АДРЕСА_1 входять: веранда загальною площею 7,7 кв.м, кухня - 7,6 кв.м, кладова - 2,4 кв.м, житлова кімната - 11,0 кв.м, житлова кімната - 11,4 кв.м та житлова кімната - 16,9 кв.м (а.с.9 та на звороті).

Згідно довідки КП КОР «Південне БТІ» від 27 листопада 2019 року №5494

до 01 січня 2013 року право власності на квартиру в житловому будинку АДРЕСА_11 , було зареєстровано за ВАТ «Лука відгодівля ВРХ» на підставі свідоцтва про право власності від 22 квітня 2022 року, виданого Лучанською сільською радою (реєстрова книга №2, реєстровий № 212). Станом на останню дату технічної інвентаризації 27 листопада

2019 року, загальна площа квартири АДРЕСА_1 становить: 58,00 кв.м, житлова - 40,00 кв.м. До квартири АДРЕСА_1 відносяться наступні господарські будівлі та споруди: літ.«Б» - сарай-гараж, літ.«В» - погріб з шийкою частина, літ.«Г» - убиральня, літ. «Д» - сарай,

№1 - колодязь питний частина (а.с. 22).

Відомостей про власників іншої частин погреба з шийкою літ.«В» та колодязя питного №1 матеріали справи не містять.

З довідки виконкому Таращанської міської ради від 26 травня 2022 року

№ 351-22-12-22, виданої на підставі по господарської книги сільської ради №14, вбачається, що з 2011 року юридичну адресу житлового будинку з « АДРЕСА_5 » було змінено на « АДРЕСА_6 » внаслідок упорядкування нумерації житлових будинків в с. Лука (а.с.23).

Відповідного рішення/рішень Лучанської сільської ради про зміну нумерації житлових будинків матеріали справи не містять.

Водночас, судом встановлена наявність суперечностей між вищезгаданими довідками виконкому Таращанської міської ради від 26 травня 2022 року № 351-22-12-22 та КП КОР «Південне БТІ» від 27 листопада 2019 року №5494. Так, довідка КП КОР «Південне БТІ» містить актуальну інформацію по будинку АДРЕСА_3 станом на 01 січня 2013 року. В цій довідці наявна інформація про зміну нумерації будинку з АДРЕСА_12 , але відсутні дані щодо зміни нумерації в 2011 році з АДРЕСА_8 , про що вказано в довідці виконкому Таращанської міської ради.

За відсутності в матеріалах справи рішень про зміну нумерації будинку АДРЕСА_3 , прийнятих органом місцевого самоврядування в межах його компетенції, суд позбавлений можливості встановити дійсні обставини щодо зміни нумерації будинку.

18 травня 2005 була проведена державна реєстрація припинення юридичної особи ВАТ «Лука відгодівля ВРХ» у зв`язку з визнанням її банкрутом. Підставою внесення таких відомостей було рішення Арбітражного суду Київської області від 07 травня

1999 року № 220/12Б-99, що вбачається із копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.24-26).

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 лютого 2022 року № 299861829 та від 13 вересня 2022 року № 309680096 відомості про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження по об`єктам: АДРЕСА_13 та

АДРЕСА_14 - відсутні (а.с.20, 85).

24 травня 2022 року комісією у складі депутата Таращанської міської ради старости виконавчого комітету Таращанської міської ради, провідного спеціаліста ЦНАП та сусіда ОСОБА_5 , в присутності ОСОБА_1 було встановлено, що згідно будинкової книги на житловій площі будинку в квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані наступні мешканці:

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в житловому будинку сім`я проживає з 01 січня 1998 року та на час перевірки встановлено факт проживання даних осіб у цьому будинку, що вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов проживання позивача від 24 травня 2022 року (а.с.21).

Будинкової книги суду не надано.

З наявних у матеріалах справи копій квитанцій вбачається, що на ім`я позивача ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок в ТОВ «Київська обласна ЕК» за адресою:

АДРЕСА_3 та він оплачував послуги за електропостачання по вказаній адресі в 2014-2021 роках (а.с. 27).

Даних про оплату позивачем комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_4 , право власності на яку він просить визнати за собою за набувальною давністю, матеріали справи не містять.

Так само в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, який статус має земельна ділянка, на якій розміщено триквартирний житловий будинок

АДРЕСА_3 .

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження

№ 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі

№ 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Подібний висновок зроблено Верховним Судом у постановах від 19 жовтня

2022 року у справі № 761/17063/20 (провадження № 61-5050св22) та від 11 листопада

2022 року у справі № 547/200/21 (провадження № 61-3172св22).

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (див. постанову Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі

№ 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21).

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною другою статі 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені.

Встановлені Київським апеляційним судом обставини свідчать про те, що

ОСОБА_1 на початковий момент отримання ним спірного нерухомого майна достовірно знав про те, що це майно належить його роботодавцеві -ВАТ «Лука відгодівля ВРХ». На момент заволодіння цим майном позивач достовірно знав про відсутність

у нього підстав для набуття прав власності на відповідне житло. Позивач мав правову підставу для заволодіння чужим майном - рішення загальних зборів колективу ВАТ «Лука відгодівля ВРХ» про надання йому та членам його родини дозволу на проживання в чужій квартирі. Водночас, указане нерухоме майно не передавалось у власність позивача. За таких обставин суд констатує відсутність безтитульності і добросовісності володіння позивачем чужим майном, як обов`язкових умов набуття ним такого майна у власність за набувальною давністю.

Та обставина, що власник нерухомого майна ВАТ «Лука відгодівля ВРХ» ліквідоване і не має правонаступників, не впливає на вищенаведені висновки суду. При цьому суд зауважує, що позивач не навів переконливих аргументів і не надав доказів того, що в ході ліквідаційної процедури в арбітражному суді не було враховано і передано за рішенням суду спірне нерухоме майно кредиторам ВАТ «Лука відгодівля ВРХ».

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено наявності безтитульності володіння позивачем спірним майном.

Колегія суддів не приймає до уваги та відхиляє визнання Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області заявленого ОСОБА_1 позову з таких підстав.

Згідно частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно правил частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Аналіз указаної норми свідчить про те, що суд не вправі покладати в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто для ухвалення судом рішення про задоволення позову повинно мати місце не лише визнання позову відповідачем, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

А відтак прийняття судом заяви відповідача про визнання позову суперечитиме Закону.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правозалишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Таращанського районного суду Київської області від 19 жовтня 2022 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Таращанського районного суду Київської області від 19 жовтня 2022 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 19 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна