ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2470/19 Номер провадження 22-ц/814/3974/23Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О.,

боржника - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 03 травня 2019 року

у справі за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Федька Є.О. про тимчасове обмеження в праві виїзду за кордон боржника у зведеному виконавчому провадженні № 22588229

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

Старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі Відділ) Федько Є.О. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Державний виконавець вказував, що в провадженні Відділу перебуває зведене виконавче провадження № 22588229, до складу якого входить 14 виконавчих проваджень про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на загальну суму 13 156 843,45 грн.

Посилався на те, що боржником рішення не виконано, останній умисно ухиляється від виконання, натомість, державним виконавцем вживалися заходи щодо примусового виконання судового рішення.

Просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 03 травня 2019 року подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Федька Є.О. задоволено.

Обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання зобов`язань з виконання судових рішень в межах зведеного виконавчого провадження № 22588229, зокрема, рішення Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 2-1359/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фамільний» коштів в розмірі 947 776,53 грн.

короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Із вказаною ухвалою не погодився боржник, ОСОБА_1 , та оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі прохав ухвалу місцевого суду скасувати.

Зазначав, що ухвала місцевого суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що він не знав про наявність ухвали суду, а дізнався лише у червні 2023 року при виїзді за межі України.

Вказував на наявність втручання в його право залишати свою країну, що є порушенням п. 2 ст. 2 Протоколу № 4 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод та ст. ст. 8, 9 Конституції України.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Судом установлено, що в провадженні Відділу примусового виконання рішень УДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області перебуває зведене виконавче провадження № 22588229 з примусового виконання судових рішень про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_1 на загальну суму 13 156 843,45 грн, в тому числі, рішення Голосіївського районного суду м. Києва в справі № 2-1359/10 про стягнення заборгованості на користь ПАТ «Банк Фамільний» в розмірі 947 776,53 грн.

Задовольняючи подання державного виконавця, місцевим судом було встановлено, що державними виконавцями неодноразово відкривалися виконавчі провадження з примусового виконання рішень судів про стягнення коштів з боржника ОСОБА_1 , в межах виконавчих проваджень державним виконавцем вживалися заходи як щодо добровільного виконання рішення боржником, так і заходи примусового виконання.

Зокрема, вживалися заходи щодо можливого виявлення майна, належного боржнику, на яке можливе звернути стягнення.

Незважаючи на вжиті державним виконавцем заходи, боржник на законні вимоги державного виконавця не реагує, судове рішення залишається невиконаними впродовж тривалого часу.

Дані обставини підтверджуються відмітками на виконавчих документах.

Боржник, достовірно знаючи про наявність зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями, свідомо ухиляється від їх виконання.

Як вбачається з досліджених матеріалів виконавчого провадження, боржник в добровільному порядку рішення не виконав, вживаються заходи щодо виявлення майна боржника та можливого звернення стягнення на майно боржника.

Боржником вимоги державного виконавця не виконуються.

Місцевий суд дійшов висновку, що, в даному випадку, наявне навмисне ухилення боржника (бездіяльність) від виконання рішення суду, яке дає підстави для застосування заходів по тимчасовому обмеженню його у праві виїзду за межі України.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Примусове виконання рішень в Україні покладено на Державну виконавчу службу, а порядок виконання визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зокрема, п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право державного виконавця звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Про ухилення боржника від добровільного виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; за рішеннями майнового характеру неподання виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларації про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; своєчасно не з`являтися на вимогу виконавця; не надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Тобто, ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням, - є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, боржник достовірно знав про наявність у нього невиконаних грошових зобов`язань за рішеннями суду на загальну суму 13 156 843,45 грн.

До апеляційної скарги ним не було надано жодного доказу на підтвердження факту добровільного виконання судових рішень, зокрема, рішення Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 2-1359/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фамільний» коштів в розмірі 947 776,53 грн, виконання якого входить до зведеного виконавчого провадження.

Докази добровільного погашення (хоча б часткового) судових рішень боржником не надано.

Оцінивши надані державним виконавцем докази, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність факту ухилення боржника від виконання судових рішень та наявність підстав для його обмеження у праві виїзду за межі України до виконання рішень.

Апеляційним судом також не встановлено порушення ст. ст. 8, 9, 33 Конституції України, ст. 2 Протоколу № 4 до Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, обмеження боржника у праві виїзду за межі України як захід забезпечення виконання боржником своїх зобов`язань з виконання виконавчих документів передбачене національним законодавством, переслідує легітимну мету та є пропорційним (дотримання балансу прав та інтересів), та чинне законодавство містить механізми для отримання дозволу на виїзд за межі України в разі нагальної потреби.

Згідно з вимогами ст. 2 Протоколу № 4 Європейської конвенції з прав людини, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Це означає, що дії, які можуть становити втручання або обмежувати здійснення прав, відповідають вимогам статті 2 Протоколу № 4 тільки якщо вони передбачені законом, мають одну з легітимних цілей, згаданих у третьому пункті статті, і можуть бути «необхідними у демократичному суспільстві» для досягнення зазначених вище цілей («Ігнатов проти Болгарії», № 50/02, пункт 32, 2 липня 2009 року).

Зазначені принципи викладені у справі «Стецов проти України» (заява № 5170/15).

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином: у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеши Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Місцевий суд дотримався принципів, визначених даною статтею Європейської Конвенції та практикою Європейського суду, зокрема, ухвала про обмеження боржника у праві виїзду за кордон була ухвалена відповідно до вимог закону, така міра обмеження прав боржника у виконавчому провадженні була необхідною у демократичному суспільстві, переслідувала легітимну мету - забезпечення виконання судового рішення та є пропорційною до легітимної мети.

Законом від 03 липня 2018 року № 2475-VIII статтю 441 ЦПК України було доповнено пунктами, відповідно до яких суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника; цю заяву суд розглядає у десятиденний строк; ухвала за результатами розгляду цієї заяви може бути оскаржена; відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність такого скасування.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 до суду із заявою про скасування обмеження у праві виїзду за межі України не звертався.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що ухвала місцевого суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування, - відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного перегляду справи, - відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 03 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд, лише у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2023 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко