Справа № 346/4357/22
Провадження № 22-ц/4808/606/23
Головуючий у 1 інстанції Третьякова І. В.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів - Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,

за участю секретаря - Возняк В.Д.

учасники справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Коломийської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 березня 2023 року, ухвалене судом у складі судді Третьяков І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Коломийської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказав 13.10.2007 року між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 26.03.2010 року Серія НОМЕР_1 .

Позивач вказав, що після початку збройної військової агресії російської федерації на Україну стосунки між подружжям погіршились, відповідачка у березні 2022 року, без нього та дитини виїхала за кордон та з 06 червня 2022 року перебуває у Шотландії Сполученого Королівства Великобританії та північної Ірландії, не працює, отримує допомогу по безробіттю, проживає у наданому місцевим органом влади та самоврядування готелі.

Після виїзду відповідачки за кордон, дитина залишилась проживати з ним за місцем його реєстрації: кв. АДРЕСА_1 повністю перебуває на його утриманні, відповідачка участі у вихованні не приймає, спілкуються у телефонному режимі.

Позивач посилається на те, що підставою розірвання шлюбу є відсутність спільних інтересів, наявність різних поглядів на життя, спільне господарство сторони не ведуть більше ніж пів року, спільного майна не мають.

Також зазначив, що враховуючи дані обставини, вважає за необхідне юридично закріпити місце проживання дитини на його повному утриманні з ним за адресою: кв. АДРЕСА_1 . Спір з відповідачкою про місце проживання дитини відсутній, оскільки вона повністю погоджується з перебуванням дитини з позивачем та вони усно досягли згоди стосовно місця проживання дитини.

Просив суд, розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 та визначити місце перебування дитини - неповнолітньої ОСОБА_1 з її батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2022 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Коломийської міської ради.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 березня 2023 року заявлені вимоги позивача задоволено частково. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 13 жовтня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 605 розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище відповідачки ОСОБА_2 залишено без змін.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не враховано, що відповідачка вже тривалий час знаходиться за кордоном і має намір залишатися там і надалі, а також той факт, що всі необхідні умови необхідні для розвитку, виховання та дозвілля дитини створюються саме позивачем із яким фактично і проживає дитина. Факт перебування відповідачки за кордоном встановлено і висновком органу опіки і піклування.

Не погоджується з твердженням суду щодо неможливості перевірки належного виконання позивачем його батьківських обов`язків, прихильності доньки до батька, наявності між ними взаєморозуміння та неможливості з`ясування судом позиції сторін, а також позиції самої неповнолітньої дитини через незабезпечення сторонами її участі в розгляді справи, однак для з`ясування даних обставин, судом першої інстанції явка учасників обов`язковою судом не визнавалась, відповідні судові виклики судом не здійснювались.

Суд першої інстанції в основу свого рішення поклав висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконкому Коломийської міської ради № 7 від 17.01.2023, відповідно до якого підстави для визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_1 із позивачем відсутні. При цьому, питання про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_1 було розглянуто без участі батьків, а у самому висновку наявні неправдиві висновки про те, що позивач із донькою не проживає за місцем своєї реєстрації, а телефонний зв`язок із ним відсутній. Такі висновки представники органу опіки та піклування зробили на підставі двох актів обстеження складених ними на власний розсуд, при цьому, зазначений документ не містить висновку про доцільність проживання дитини ні з матір`ю, ні з батьком.

Представники органу опіки і піклування жодного разу не узгоджували час та дату свого візиту ні з позивачем, ні з відповідачем, ні також із представником позивача, на час їх візиту, позивач перебував у відрядженні, а неповнолітня дитина - разом зі батьками позивача, які проживають окремо від нього.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Представник скаржника ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, за допомогою підсистеми «Електронний суд». 16 травня 2023 року від представника скаржника надійшла заява про розгляд справи без участі представника та скаржника. Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Відповідачка ОСОБА_2 судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Апеляційним судом на адресу місця її реєстрації направлялися судові повістки-повідомлення. Судова повістка-повідомлення про судове засідання, яке призначено на 06 червня 2023 року на 10 год 00 хв повернулася з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». З урахуванням положень п.2 ч.1 ст.128 ЦПК України відповідачка повідомлена про судове засідання належним чином.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Коломийської міської ради в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З врахуванням положень ч.2 ст.372 ЦПК України, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, місце та час судового засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Як вбачається із тексту апеляційної скарги, скаржником рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні заявлених вимог позивача про визначення місця проживання дитини, апеляційна скарга не містить доводів про незгоду з рішенням суду першої інстанції про розірвання шлюбу, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині, в частині відмови у задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини з позивачем, рішення суду в частині розірвання шлюбу не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог позивача в частині визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_1 , 12.03.2010 року з позивачем, суд першої інстанції виходив з того, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, не надано суду доказів необхідності визначення місця проживання дитини з батьком.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 13 жовтня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.6).

Від шлюбу сторни мають дитину - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Сторони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . За цією адресою зареєстрована їх донька, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с.24).

Відповідачка у березні 2022 року виїхала за межі України , з 06 серпня 2022 року перебуває у Шотландії.

У висновку Органу опіки та піклування Коломийської міської ради від 17 січня 2023 року зазначено, що на засідання комісії з питань захисту прав дитини 13.12.2022 року, 13.01.2023 року розглядалося питання без участі батьків малолітньої. В січні 20023 року додатково розглядалося питання, однак відсутній зв`язок з батьком ОСОБА_1 , відомо, що мати дитини перебуває за межами України і встановлено, що за місцем реєстрації сім`я ОСОБА_1 фактично не проживає.

Звертаючись до суду позивач у позовній заяві зазначив, що спору з відповідачем про місце проживання дитини не має, вони усно досягли домовленості стосовно визначення місця проживання дитини з батьком.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За змістом частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України).

За частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція) про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Звертаючись до суду позивач у позовній заяві зазначив, що спору з відповідачем про місце проживання дитини не має, вони усно досягли домовленості стосовно визначення місця проживання дитини з батьком. У відзиві на позовну заяву відповідачка зазначила, що спору про місце проживання дитини не має, дитина проживає з батьком.

На підтвердження заявлених вимог, щодо визначення місця проживання дитини, позивачем надано докази реєстрації дитини та сторін за їх спільною адресою.

Між тим, у висновку органу опіки та піклування зазначено, що за місцем реєстрації позивач не проживає. Вказані обставини позивачем та його представником не спростовано.

Клопотань про витребування доказів на спростування вказаних обставин, позивач під час розгляду справи не заявляв. Посилання скаржника на те, що судом не враховано, що всі необхідні умови для розвитку, виховання та дозвіл дитини створюються саме позивачем не заслуговую на увагу, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин. Визнання відповідачкою заявлених вимог в частині визначення місця проживання з батьком не достатньо, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження заявлених обставин.

Апеляційний суд зазначає, що позивач в позовній заяві не зазначив, яким чином порушуються його права як батька, оскільки він і відповідачка вказали про те, що вони досягнули згоди стосовно визначення місця проживання їх малолітньої дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав би для з`ясування обставин по справ визнати явку учасників справи обов`язковою не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом. Як зазначалося вище позивачем будь-яких клопотань при розглядів справи у суді першої інстанції про витребування доказів не заявлялось, а представник позивача просив справу розглянути без участі позивача та його представника (а.с.74).

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок органу опіки і піклування містить неправдиві висновки, колегія суддів не приймає, оскільки на підтвердження цього скаржником не надано доказів на їх спростування.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 03 квітня 2023 року в справі № 759/6072/21, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог позивача, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про визначення місця проживання дитини з позивачем.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що сторони дійшли згоди, що дитина проживає з батьком, позивач при розгляді справи не довів, що його права як батька порушуються, судом не встановлено порушення прав дитини, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.

Оскільки, апеляційним судом, підстав для скасування чи зміни рішення суду, визначених ст.376 ЦПК України, під час перегляду справи, по доводам апеляційної скарги не встановлено, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення,а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 березня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 09 червня 2023 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева