ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2973/23 Справа № 175/4548/19 Суддя у 1-й інстанції - Новік Л. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.,

секретар судового засідання - Драгомерецька А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бут Наталії Вікторівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності, за яким просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати на утримання спільного майна в розмірі 40 720,81 грн.; припинити право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0968 га. та належать ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому; передати ОСОБА_2 в якості компенсації вартості 1/2 частки у спільному майні 22 099,00 грн., внесених позивачем на депозит суду.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач є власником 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 червня 2019 року; Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 червня 2019 року. Інша 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 належить відповідачу, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 01 листопада 1996 року, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року. Відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна від 27 червня 2019 року, вартість спільної власності становить 44 197 грн. Відповідно вартість 1/2 частки складає 22 099 грн. З часу отримання права власності на вищезазначений житловий будинок відповідач жодного разу не проживала в ньому, своїм майном не цікавиться, участі в утриманні спільного майна не приймає. Позивач неодноразово пропонувала грошову компенсацію за частку в праві власності цього майна відповідачу, але вона то відмовляється. Будинок побудований в 1961 році, він постійно потребує ремонту, позивач постійно робить капітальні ремонти, щоб стіни будинку не впали. В 2018 року позивач вимушена була робити веранду, оскільки вона зруйнувалась, бруски перегнили, на ній встановили нові бруски, укріпили, зробили скоби, поставили утеплювач, сітку від мишей, зверху ОСБ, плівку мембрану, мастику, змінили електропроводку, всього на суму 6 375,77 грн, про що надає відповідні чеки. Щоб хоч якось створити затишок позивач змушена була купити сітку та обгородити помешкання, що підтверджується рахунком - фактурою № 126 від 17 жовтня 2016 року та товарним чеком № 126 17 жовтня 2016 року на суму 12 250,00 грн.. Оскільки відповідачу належить 1/2 частина домоволодіння, позивча вважає, що відповідач повинна сплатити половину вартості наданих витрат, а саме: 18 625,77/2 =9 312,88 грн.

На придбання матеріалів для забору, воріт та хвіртки, оскільки все вже було в занепаді, будинок знаходиться за 4 метра до дороги, були понесені витрати на суму 11 143,45 грн.

На утеплення стін та їх шпаклівку, оскільки стіни зруйнувалися, було витрачено 11109,60 грн. На ремонт стін в веранді витрачено 8 209,80 грн. На ремонт димарю, літнього душу, ремонту крівель витрачено 2 363,50 грн., на ремонт вікон, дверей, стін та окраски стін було витрачено 7 698,50 грн. Отже, було придбано матеріалів на загальну суму 40 515,85 грн. Витрати на оплату будівельникам склали 22 300 грн. Всього позивач витратила 81 441,62 грн. Отже відповідач їй повинна сплатити половину від витрат у розмірі 40 720,81 грн..

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2016 року, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року, ОСОБА_2 відмовлено у задоволені позову до територіальної громади в особі Чумаківської сільської ради, третя особа - ОСОБА_1 , про поділ домоволодіння в натурі. Відповідно до вищезазначеного рішення, позивачу було відмовлено в задоволенні позову, оскільки відсутні підстави технічної можливості поділу спірного домоволодіння по 1/2 частині, відповідно до висновку судово - будівельної експертизи. Враховуючи, що вищезазначений будинок є неподільним, не може бути виділений натурі, відповідач у спірному будинку не проживає, тому припинення її частки у вільному майні не завдасть істотної шкоди ні їй, ні членам її сім`ї.

За таких обставин вважає, що можливо припинити право власності на 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу та визнати за позивачем право власності на цю частку.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено; стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав суду доказів неможливості спільного володіння та користування спільним житловим будинком. Припинення права власності відповідачки на 1/2 частку житлового будинку завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки, як співвласнику. А тому немає й підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з позивача на користь відповідача різниці вартості ідеальної частки в сумі 22099,00 грн., оскільки присудження такої компенсації можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні на підставі статті 365 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на утримання майна, суд виходив з того, що позивачем для підтвердження розміру понесених витрат на ремонтні роботи, клопотань про призначення по справі будівельно-технічної експертизи не заявлялось. Позивач перед початком здійснення ремонтних робіт будинку повинна була отримати згоду іншого співвласника будинку, тобто ОСОБА_2 , однак не надала суду доказів наявності вказаної згоди.

В апеляційній скарзі адвокат Бут Наталія Вікторівна, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення суду змінити, задовольнивши позовні вимоги в частині стягнення витрат на утримання спільного майна, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції взагалі не звернув уваги та не надав належної оцінки доказам, які підтверджують терміновий ремонт та те, що вона повідомляла відповідача, що будинок потребує ремонту, а також що будинок не можна розділити в натурі та про готовність викупити у відповідачки її частку.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 належить 1/2 частина вищевказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 червня 2019 року, виданого державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В.

ОСОБА_2 належить 1/2 частина будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 листопада 1996 року, виданого державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. зареєстрованому у Новомосковському МБТІ в реєстровій книзі 271-2 та рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2017 року.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2016 року встановлено, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спір з приводу користування належним їм у рівних частках житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поділ домоволодіння в натурі відмовлено.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що нею було проведено ремонтні роботи в будинку та прибудинковій території, а саме: зміна електропроводки, обгородження помешкання, заміна забору, воріт, хвіртки, утеплення стін та їх шпаклівку, ремонт стін в веранді, ремонт димарю, літнього душу, ремонту покрівель, ремонт вікон, дверей, стін, покраску стін та за власні кошти було придбано будівельні матеріали та оплачено роботу будівельників на загальну суму 81 441,62 грн..

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав до суду доказів неможливості спільного володіння та користування спільним житловим будинком. Припинення права власності відповідачки на 1/2 частку житлового будинку завдасть істотної шкоди інтересам відповідачк,и як співвласнику. А тому, немає й підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з позивача на користь відповідача різниці вартості ідеальної частки в сумі 22099,00 грн., оскільки присудження такої компенсації можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні на підставі статті 365 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на утримання майна, суд виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження розміру понесених витрат на ремонтні роботи, клопотань про призначення по справі будівельно-технічної експертизи не заявлялось. Позивачем не надано доказів на підтвердження згоди відповідача перед початком здійснення ремонтних робіт будинку .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

При цьому маються на увазі витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими.

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у ньому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2ст. 16 ЦК України).

Однак матеріали справи не містять доказів які б доводили, що позивач звертався до відповідача про необхідність здійснення ремонтних робіт у будинку та за згодою останньої позивач проводив ремонт у будинку.

Таким чином, враховуючи, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов`язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками.

Враховуючи, що позивач згоду іншого співвласника на покращення (поліпшення) спільного майна не отримувала, ремонтні роботи здійснювала на власний ризик, не надала доказів, що будинок потребував поліпшення, з метою недопущення його руйнації або неможливістю проживання, користування та інше, то вона не має права вимоги до іншого співвласника на відшкодування частини понесених ним витрат на ремонт будинку.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 травня 2020 року у справі N 635/516/18-ц, провадження N 61-22559св19.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що спірний будинок був побудований у 1961 році не є безумовною підставою, що підтверджує аварійний стан домоволодіння та необхідності негайного, обов`язкового виконання ремонтних робіт в будинку.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач всупереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не довів об`єктивну необхідність проведення ремонтних робіт для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик, які визначають його експлуатаційні якості.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції взагалі не звернув уваги та не надав належної оцінки доказам, які підтверджують терміновий ремонт та те, що позивач повідомляла відповідача, що будинок потребує ремонту колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки таких доказів матеріали справи не містять.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось, а отже не було предметом апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Бут Наталії Вікторівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 березня 2023 року.

Головуючий: суддя А.П. Барильська

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко