ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/2062/22 Номер провадження 22-ц/814/2885/23Головуючий у 1-й інстанції Герцова О.М. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2022 року, постановлене суддею Герцовим О.М.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.04.2021 року позивач звернувся до ОСОБА_2 , який на той час перебував на посаді міського голови Карлівської міської ради, з письмовим запитом на доступ до публічної інформації.

16.04.2021 року позивачу стало відомо, що у соціальній мережі Facebook на сторінці облікового запису ОСОБА_3 розміщується публікація, зокрема фото запиту ОСОБА_1 на доступ до публічної інформації із відміткою про реєстрацію вхідної кореспонденції виконавчого комітету Карлівської міської ради за № 06/06-16 від 15.04.2021 року, у якому розміщені персональні дані позивача.

Позивач стверджує, що не надавав згоди на оприлюднення ОСОБА_2 його персональних даних, тому звернувся за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, де в ході перевірки було встановлено особу, яка порушила права позивача, шляхом незаконного поширення персональних даних.

Постановою Карлівського районного суду Полтавської області від 19.07.2021 року у справі № 531/1185/21 дії ОСОБА_2 кваліфікувано за ч. 4 ст. 188-39 КУпАП та застосовано усне попередження.

ОСОБА_1 зазначає, що розголошення його персональних даних, даних про його особисті звернення до міського голови, завдало йому моральної шкоди, так як призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими. Через ворожість осіб, які прочитали даний запит позивач змушений був терпіти неприпустимі висловлювання стосовно нього та сім`ї. Позивач стверджує, що через переживання, які стали наслідком вказаної вище події, у нього різко погіршився стан здоров`я, а упереджене ставлення оточуючих негативно відбилося на відносинах у сім`ї. Небажання відповідача добровільно відшкодувати завдану моральну шкоду змусило позивача докласти додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, що призводить до порушення нормального способу життя. Завдану моральну шкоду оцінює у 10000 грн.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та 1240,50 грн. судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 , просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди, оскільки на момент розміщення публікації на сторінці відповідача у Facebook, дані ОСОБА_1 , а саме його адреса та номер телефону були у вільному доступі на сторінці позивача у Facebook та загальнодоступних платформах: e- ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та інших відкритих джерелах, тому твердження позивача про розголошення ОСОБА_2 його персональних даних, а саме номеру телефону та адреси проживання є необґрунтованими.

Вказав, що розміщена ним публікація не могла спричинити негативні емоції, які досягли б рівня страждання чи приниження та заподіяння позивачу моральної шкоди.

Від ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, постановою Карлівської ТВК Полтавського району Полтавської області № 60 від 30 жовтня 2020 року ОСОБА_2 визнано обраним Карлівським міським головою (а.с. 16).

15 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до міського голови Карлівської міської ради Світлика П.М. із запитом на доступ до публічної інформації та просив надати йому належним чином завірені копії документів, зазначивши в заяві свої персональні дані, зокрема прізвище, ім`я та по батькові, адресу проживання та контактний телефон (а.с. 17).

16 квітня 2021 року на сторінці ОСОБА_3 в соціальній мережі Facebook о 15:58 год. було розміщено допис, в якому висвітлено запит ОСОБА_1 із відміткою про реєстрацію вхідної кореспонденції виконавчого комітету Карлівської міської ради за № 06/06-16 від 15.04.2021 року (а.с. 18)

22 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за захистом свої прав (а.с. 12).

Постановою Карлівського районного суду Полтавської області від 19.07.2021 року закрито провадження у справі № 531/1185/21 про адміністративне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 188-39 КУпАП відносно ОСОБА_2 та відповідно до ст. 22 КУпАП застосовано усне зауваження (а.с. 14).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди завданої розповсюдженням персональних даних позивача.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про інформація» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Обробка персональних даних - це дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача) знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем.

Мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Обробка персональних даних здійснюється відкрито і прозоро із застосуванням засобів та у спосіб, що відповідають визначеним цілям такої обробки (ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних».

Частиною 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Персональні дані обробляються у формі, що допускає ідентифікацію фізичної особи, якої вони стосуються, не довше, ніж це необхідно для законних цілей, у яких вони збиралися або надалі оброблялися (ч. 8 ст. 6 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону, володільці, розпорядники персональних даних та треті особи зобов`язані забезпечити захист цих даних від випадкових втрати або знищення, від незаконної обробки, у т. ч. незаконного знищення чи доступу до них. Відповідно до ст. 22 Закону, контроль за дотриманням законодавства про захист персональних даних здійснюють уповноважений Верховної Ради України з прав людини у сфері захисту персональних даних (далі Уповноважений) та/або суди.

Згідно з роз`ясненнями до Порядку здійснення Уповноваженим контролю за дотриманням законодавства про захист персональних даних від 08.01.2014 р., Уповноважений, окрім інших функцій, здійснює контроль за дотриманням законодавства про захист персональних даних. З цією метою за скаргами юридичних та фізичних осіб, а також за власною ініціативою він проводить перевірки дотримання вимог відповідних законів. Суб`єктами таких перевірок є володільці та розпорядники персональних даних, якими, відповідно до ст. 4 Закону, можуть бути підприємства, установи і організації усіх форм власності, органи державної влади чи місцевого самоврядування, фізичні особи-підприємці, які обробляють персональні дані відповідно до закону.

Відповідно до п. 5 та 10 ст. 23 Закону, Уповноважений за підсумками перевірки, розгляду звернення може видавати обов`язкові для виконання вимоги (приписи) про запобігання або усунення порушень законодавства про захист персональних даних, у т. ч. щодо зміни, видалення або знищення таких даних, забезпечення доступу до них, надання чи заборони їх надання третій особі, зупинення або припинення обробки персональних даних; складати протоколи про притягнення до адміністративної відповідальності та у встановлених законом випадках направляти їх до суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звертався за захистом своїх прав до Уповноваженого внаслідок чого на ОСОБА_2 складено адміністративний матеріал за ч. 4 ст. 188-39 КУпАП.

Постановою Карлівського районного суду Полтавської області від 19.07.2021 року провадження відносно ОСОБА_2 закрито та відповідно до ст. 22 КУпАП застосовано усне зауваження.

Вирішуючи питання про накладення стягнення, та враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, суд прийшов до висновку про малозначність вчиненого адміністративного правопорушення та можливість звільнення порушника від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

Відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч. 5 ст. 23 ЦК України).

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 вказаної постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди та наявність умов для її компенсації.

Дії ОСОБА_2 постановою Карлівського районного суду Полтавської області від 19.07.2021 визнано малозначними та йому оголошено усне зауваження, що є достатньою сатисфакцією для позивача за дії вчинені відповідачем, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п. 113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

Враховуючи викладене, оцінюючи докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому апеляційна скарга ОСОБА_2 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови у позові на позивача.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За розгляд справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 було сплачено судовий збір у сумі 1860,75 грн., який відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на його користь з ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, ч. 3, 4, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1860,75 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О. Ю. Кузнєцова

Судді С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин