Провадження № 22-ц/812/915/23
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 серпня 2023 року м. Миколаїв

справа № 486/448/22

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за використану наперед відпустку, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухвалене 22 червня 2023 року під головуванням судді Волкової О.І., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» (далі ДП НАЕК «Енергоатом») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за використану наперед відпустку.

В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП НАЕК «Енергоатом» в період з 24 грудня 2015 року по 09 жовтня 2020 року. У 2020 році відповідач тричі перебував у відпустці загальною тривалістю 52 дні, а саме: з 02 січня по 12 січня 2020 року, з 15 червня 2020 року по 29 червня 2020 року та з 01 вересня 2020 року по 28 вересня 2020 року, у зв`язку з чим йому були нараховані відпускні. На підставі заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням від 05 жовтня 2020 року, було видано наказ №974-ос від 05 жовтня 2020 року «Про розірвання трудового договору за власним бажанням» з 09 жовтня 2020 року. Згідно п. 2 вказаного наказу бухгалтерії було доручено провести утримання із заробітної плати, оскільки ОСОБА_1 було використано 11 днів щорічної відпустки за 2020 рік за невідпрацьовану частину року. Під час розрахунку при звільненні відповідача було проведено утримання за дні відпустки, надані у рахунок невідпрацьованої частини року, проте сума нарахованої заробітної плати не була достатньою для погашення всієї заборгованості перед позивачем та станом на 01 грудня 2020 року борг за відповідачем становив 4784 грн 99 коп. З метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача було скеровано претензії від 30 листопада 2021 року № 05/20709 та від 30 грудня 2021 року № 32/1347, але відповідач погасив борг лише частково - у розмірі 1000 грн, отже залишок заборгованості складає 3784 грн 99 коп.

Посилаючись на викладене, ДП НАЕК «Енергоатом» просило стягнути з відповідача вищевказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ДП НАЕК «Енергоатом» посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове, про задоволення позову.

Апелянт зазначав, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних відносин положення ЦК України, оскільки спірні відносини врегульовано положеннями КЗпП України та Законом України «Про відпустки». Спеціальним законодавством встановлені норми прямої дії, тому застосування загальних норм ЦК України є неправильним. Оскільки відповідач був звільнений за власним бажанням, до закінчення робочого року, відповідач мав законне право на відрахування із заробітної плати суми надлишково виплаченої заробітної плати за відпустку повної тривалості, за невідроблені дні, що відповідає вимогам п. 2 ч. 2 ст. 127 КЗпП України ч. 1 ст. 22 Закону України «Про відпустки» та правовій позиції Верховного суду у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 332/1433/17-ц.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 24 грудня 2015 року по 09 жовтня 2020 року перебував у трудових відносинах з ДП НАЕК «Енергоатом», де займав посаду дефектоскопіста рентгенограммаграфування четвертого розряду. У 2020 році відповідач тричі перебував у відпустці загальною тривалістю 52 дні, а саме: з 02 січня по 12 січня 2020 року, з 15 червня 2020 року по 29 червня 2020 року та з 01 вересня 2020 року по 28 вересня 2020 року (накази № 19568/в від 121.12.2019 року, № 7420/в від 21.05.2020 року, № 13483/в від 13.08.2020 року, у зв`язку з чим йому були нараховані та сплачені відпускні, що підтверджується розрахунковим листом по наказу про відпустки. 05 жовтня 2020 року ОСОБА_1 була подана заява про звільнення його за власним бажанням з 09 жовтня 2020 року, на підставі чого наказом від 05 жовтня 2020 року № 974-ос відповідача було звільнено з 09 жовтня 2020 року за ст. 38 КЗпП України. Також вказаним наказом було доручено бухгалтерії провести утримання за надлишково використану відпустку в кількості 11 календарних днів (а.с. 9-11,13-16).

З матеріалів справи вбачається, що за 11 календарних днів відпустки, наданої ОСОБА_1 в рахунок невідпрацьованої частини робочого року, виходячи середньоденної заробітної плати відповідача 758 грн 18 коп., розрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.1995р., заборгованість позивача перед позивачем складала 8 339 грн 98 коп.

Згідно із розрахунковим листком за жовтень 2020 року, на день звільнення ОСОБА_1 сума нарахованої йому заробітної плати не була достатньою для покриття заборгованості за невідпрацьовані дні відпустки, залишок боргу становив 5 398 грн 25 коп. (а. с. 16).

Після направлення позивачем на адресу відповідача претензії від 30 листопада 2021 року № 05/20709 та від 30 грудня 2021 року № 32/1347 (а.с. 17-19), ОСОБА_1 на погашення заборгованості 14 січня 2022 року було сплачено у добровільному порядку 1 000 грн (а.с. 20).

Отже залишок заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем складає 3784грн 99коп.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що спірні кошти були виплачені відповідачеві з достатніх правових підстав та як платежі, що прирівняні до заробітної плати, факт рахункової помилки з боку юридичної особи і недобросовісності з боку набувача не встановлений, а тому ці кошти відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню з підстав, передбачених чим погоджується суд касаційної інстанції.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За змістом статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 року у справі № 332/1433/17 виснував, що для врегулювання трудових відносин норм ЦК України застосовуються в субсидіарному порядку, тобто до трудових відносин, які не врегульовані трудовим законодавством.

Відповідно до частини першої статті 127 КЗпП України, частини першої статті 26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Одним із видів відрахувань із заробітної плати є відрахування із заробітної плати працівників для покриття заборгованості підприємству, де вони працюють.

Згідно із пунктом 2 частини другої статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Разом із тим, випадки, у яких можуть здійснюватися відрахування із заробітної плати, передбачені у статті 127 КЗпП України. Тлумачення положень частини другої статті 127 КЗпП України дає підстави дійти висновку, що відрахування із заробітної плати працівника для покриття ним заборгованості підприємству, де він працює, можуть провадитися за наказом (розпорядженням) власника підприємства або уповноваженого ним органу.

Отже, такі відносини регулюються трудовим законодавством України, а тому суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положення статей 1212, 1215 ЦК України, тоді як до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статті 127 КЗпП України та статті 22 Закону України «Про відпустки».

Як на підставу позову, позивач посилався на неможливість проведення відрахування із заробітної плати відповідача через недостатність коштів для покриття заборгованості підприємству, тому він звернувся до суду.

За таких обставин, оскільки відповідач звільнився з роботи до закінчення робочого року, за який він одержав відпустку, а під час звільнення відрахування із суми заробітної плати, нарахованої під час остаточного розрахунку, за наказом підприємства проведено не у повному обсязі у зв`язку з недостатністю коштів, то позивач має право стягнути відповідну суму у судовому порядку.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом у постанові від 17.07.2019 року у справі № 332/1433/17, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинна бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до аналогічних правовідносин.

При цьому посилання суду першої інстанції на необхідність застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду України у постановах від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-91цс14, висновків Верховного Суду у постановах від 7 березня 2018 року у справі № 517/186/17, від 28 березня 2018 року у справі № 173/166/17, від 03 травня 2018 року у справі № 473/2859/17 колегія суддів вважає помилковими, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається в апеляційному порядку. Так, у справах № 6-151цс13, № 6-91цс14 ПАТ "Державний ощадний банк України" зверталось з позовами про стягнення помилково перерахованих коштів, а у справах № 517/186/17, № 173/166/17, № 473/2859/17 управління Пенсійного фонду України звертались з позовами до про стягнення надмірно виплачених пенсій.

Таким чином, системне тлумачення положень статей 127, 233 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про відпустки» дає підстави виснувати, що роботодавець може звернутися із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки до суду протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" Кодекс законів про працю було доповнено главою XIX «Прикінцеві положення» такого змісту: «1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та був скасований з 01 липня 2023 року.

За такого, звернувшись до суду з даним позовом у травні 2022 року ДП НАЕК «Енергоатом» у межах визначеного статтею 233 КЗпП України строку з урахуванням його продовження на строк дії карантину.

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин статті 1212, 1215 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення спору, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таким же правилом підлягають розподілу і судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ДП НАЕК «Енергоатом» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у суді першої (2 481 грн) та апеляційної інстанції (2 481 грн х 150% = 3 721 грн 50 коп), а всього - 6 202 грн 50 коп.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» - задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» (, 55001, м. Южноукраїнськ, Миколаївська область) заборгованість за використану наперед відпустку в розмірі 3 784 (три тисячі сімсот вісімдесят чотири) гривні 99 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» відшкодування судового збору за позовну заяву та апеляційну скаргу в загальному розмірі 6 202 (шість тисяч двісті дві) гривні 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку і випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 21 серпня 2023 року.