Справа № 466/5100/21
Провадження № 2/466/225/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2023 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Невойта П.С.,

секретаря с/з Семків Х.І.,

справа №466/5100/21,

розглянувши в залі суду в м.Львові в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

за участі представника позивача адвоката Брони М.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Киришко О.В.,

в с т а н о в и в:

адвокат Брона Мар`яна Василівна в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, яку в подальшому уточнила, до ОСОБА_2 , в якій просить суд визнати спільним майном подружжя, а саме: транспортний засіб марки «Ford Escape» 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , у 24.02.2018 році; грошовий вклад на суму 100 000,00грн. розміщений на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Ідея Банк» відповідно до договору строкового банківського вкладу фізичної особи, укладений за допомогою СДО ІБ№DI-0205/181986 від 04.12.2020 року; грошовий вклад на суму 100 000,00грн. розміщений на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Ідея Банк» відповідно до договору строкового банківського вкладу фізичної особи, укладений за допомогою СДО ІБ№DI-0205/182275 від 08.12.2020 року; грошовий вклад на суму 239900,00грн. розміщений на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Ідея Банк» відповідно до договору строкового банківського вкладу фізичної особи, укладений за допомогою VI-0205/182276 від 08.12.2020 року; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості автомобіля, що становить 159 996 /сто п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто шість гривень 50 копійок/ та 219 950 /двісті дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят гривень 00 копійок/ спільних коштів, які були розміщені на депозитних рахунках.

В обґрунтування позивних вимог покликається на те, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 31.05.2021 розірвано. Під час шлюбу сторонами набуто у спільну власність за спільні кошти транспортний засіб автомобіль «Ford Escape» 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 та набуто грошові кошти. Оскільки, відповідач добровільно не хоче розділити майно, а саме компенсувати 1/2 вартості транспортного засобу, то вона змушена звернутися до суду за захистом порушеного її права.

02.12.221 представник позивача адвокат Брона М.В. подала заяву про збільшення позовних вимог.

26.01.2022 представник відповідача адвокат Кришко О.В. подала письмові заперечення на заяву про збільшення позовних вимог. Зокрема у поданій заяві сторона відповідача заперечує щодо вартості транспортного засобу, згідно оцінки поданої позивачем. Також зазначає про те, що грошові у розмірі 215 000,00 грн. зараховано на банківський рахунок відповідача вже після розірвання шлюбу, а тому не можуть вважатися спільним майном подружжя. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог щодо визнання та поділу грошових коштів.

07.02.2022 представник позивача адвокат Брона М.В. подала письмову відповідь на заперечення щодо збільшення позовних вимог.

14.02.2022 представник відповідача адвокат Кришко О.В. подала письмові пояснення.

Ухвалою від 18.06.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Встановив сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень.

Ухвалою від 18.06.2021 суд в порядку забезпечення позову наклав арешт на автомобіль марки ««Ford Escape» 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та заборонити відчужувати автомобіль в будь-який спосіб.

Ухвалою від 06.04.2022 суд призначив в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя судову автотоварознавчу експертизу.

11.07.2022 на адресу суду експерт скерувала матеріали цивільної справи №466/5100/21 без виконання ухвали від 06.04.2022 у зв`язку з не оплатою вартості експертизи.

Ухвалою суду від 25.07.2022 вирішено проводити судову автотоварознавчу експертизу, призначену ухвалою від 06.04.2022 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя на підставі документів, що містяться в матеріалах справи 466/10923/21.

22.11.2022 року цивільна справа повернулася до суду від експерта без виготовлення експертного висновку, у зв`язку з ненаданням автомобіля для огляду.

Ухвалою від 22.11.2022 суд поновив провадження у справі.

Ухвалою від 07.12.2022 суд вирішив проводити судову автотоварознавчу експертизу, призначену ухвалою від 06.04.2022 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя на підставі документів, що містяться в матеріалах справи 466/10923/21 та огляду транспортного засобу. Провадження у справі зупинив.

15.05.2023 на адресу суду надійшов висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи від 09.05.2023 №52-Е.

Ухвалою від 15.05.2023 суд поновив провадження у справі та призначив підготовче засідання.

Протокольною ухвалою від 15.05.2023 суд відмовив у задоволенні клопотання від 22.02.2022 про виклик свідка ОСОБА_3 .

Ухвалою від 29.05.2023 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та представник позивача адвоката Брона М.В. позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

Відповідач та представник відповідача адвоката Киришко О.В. позов визнали частково. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог щодо визнання та поділу грошових коштів.

Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить такого висновку.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб,які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд встановив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 31.05.2021 розірвано.

Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд встановив та сторонами не заперечувалося, що 24.02.2018 року придбано автомобіль марки ««Ford Escape» 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 /арк.спр.10/.

Судом також встановлено, що станом на 25.10.2021 ОСОБА_2 в АТ «Ідея Банк» було відкрито рахунки НОМЕР_3 дата відкриття 28.10.2015 та рахунок НОМЕР_4 дата відкриття рахунку 08.12.2020 /арк.спр.74/.

Згідно витребовуваної судом інформації АТ «Ідея банк» надав суду довідку та виписку з банківського рахунку ОСОБА_2 , з якої вбачається, що у відповідача були наявні наступні депозитні вклади: згідно договору № DI-0205/182275 від 08.12 2020 року на суму 100 000,00 грн., згідно договору № DI-0205/181986 від 04.12 2020 року на суму 100 000,00 грн., та згідно договору № VI-0205/182276 від 08.12.2020 року на суму 239 900,00 грн.,

які він 07.07.2021 року достроково повернув, знявши з банківського рахунку грошові кошти у загальному розмірі 440 036,74 грн. /арк.спр.75-103, 131/.

Іншого спільного майна щодо якого виникав спір судом не встановлено.

Щодо правових норм, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не заперечує, що він користується транспортним засобом, який придбаний у шлюбі.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що автомобіль марки ««Ford Escape» 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 придбано під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо вартості транспортного засобу, то суд призначав у справі автотоварознавчу експертизу та згідно висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи від 09.05.2023 №52-Е ринкова вартість автомобіля марки ««Ford Escape» 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 становить 319993 гривень /том 2 арк.спр.5-15/. В судовому засіданні сторони погодилися з такою вартістю.

Щодо грошових коштів, то суд приходить такого.

Відповідач заперечує про те, що грошові кошти є спільним майном подружжя, оскільки кошти на депозит були покладені вже після розірвання шлюбу. Відповідач зазначає, що кошти були ним отриманні на підставі договору позики, однак належних та допустимих доказів на підтвердження цього суду не надано.

Окрім цього, варто зазначити, що шлюб розірвано 31.05.2021, а грошові кошти у розмірі 140000 гривень на банківський рахунок відповідно до договору №VI-0205/182276 від 08.12.2020 зараховано 17.06.2021, кошти у розмірі 70000 гривень та 5000 гривень зараховано 22.06.2021 та 23.06.2021 відповідно /том 1 арк.спр.131/.

Зарахування коштів після розірвання шлюбу сторін не свідчить про те, що кошти набуті не у шлюбі та не є спільним майном подружжя, оскільки відповідач не надав доказів джерела походження коштів, зокрема набуті ним після розірвання шлюбу /22 дня після ухвалення рішення про розірвання шлюбу/ та вказані кошти є його особистою власністю.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Враховуючи те, що оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо грошових коштів, суд приходить до переконання, що вони є спільним майном подружжя та підлягають поділу.

Отже, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги підлягають до задоволення.

Щодо витрат на правову допомогу.

Відповідно до положень частин 2, 3 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В силу ч. 1 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про адвокатуру" оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об`єднанням чи адвокатом.

В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов, тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. за №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», стягуються не лише участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як убачається з матеріалів справи, 10 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Брона Мар`яною Василівною укладено Договір про надання правничої правової допомоги 31.05.2021 року № 31/05/ том 1арк.спр.24-25/.

Відповідно до п.5.1договору про надання професійної правничої допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Брона Мар`яною Василівною від 31.05.2021 року № 31/05, розмір гонорару адвоката за супровід та представництво позивача в суді у даній справі становить 28 000,00 грн. Частину якого у розмірі 4 500,00 грн. було сплачено позивачем, що підтверджується Актом приймання-передачі наданих послуг від 31.05.2021 року /том 1 арк.спр.26/.

Відповідно до ст.134 Цивільного процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

В підтвердження понесення витрат на правову допомогу та оплату гонорару згідно наведених вище договору та акту суду надано акт приймання-передачі наданих послуг /том 1 арк.спр.26/

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Жодним чином не заперечуючи права позивача отримати всі види професійної правничої допомоги, а так само не заперечуючи кваліфікацію адвоката, який надав якісні послуги відповідно до замовлення, суд на засадах пропорційності, враховуючи наведене вище та відповідно критеріїв ст. 143 ЦПК України, зокрема, співмірності і розумності, оцінює понесені позивачем витрати з точки зору мінімально необхідного їх розміру, що підлягає віднесенню на сторону відповідача з покладенням на останнього обов`язку відшкодувати такі витрати, з врахуванням клопотання сторони відповідача щодо зменшення розміру витрат на правову допомогу, на підставі чого суд вважає необхідним зменшити розмір заявлених судових витрат на професійну правничу допомогу, співмірним, пропорційним та розумним в цілях покладення його на відповідача на переконання суду буде розмір в сумі 12 000 грн.

Відповідно до вимог ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідачем визнано позов в частині поділу автомобіля, то суд приходить до переконання, що необхідно повернути позивачу 50% сплаченого судового збору згідно квитанції про сплату №66811 від 03.06.2021 та квитанції про сплату №66732 від 03.03.2021 у розмірі 1777,00.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 89, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд ,

у х в а л и в :

позовні вимоги задовольнити.

Визнати спільним майном подружжя, а саме:

транспортний засіб марки «Ford Escape» 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , у 24.02.2018 році;

грошовий вклад на суму 100 000,00грн. розміщений на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Ідея Банк» відповідно до договору строкового банківського вкладу фізичної особи, укладений за допомогою СДО ІБ№DI-0205/181986 від 04.12.2020 року;

грошовий вклад на суму 100 000,00грн. розміщений на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Ідея Банк» відповідно до договору строкового банківського вкладу фізичної особи, укладений за допомогою СДО ІБ№DI-0205/182275 від 08.12.2020 року;

грошовий вклад на суму 239900,00грн. розміщений на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Ідея Банк» відповідно до договору строкового банківського вкладу фізичної особи, укладений за допомогою VI-0205/182276 від 08.12.2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості автомобіля, що становить 159 996 /сто п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто шість гривень 50 копійок/ та 219 950 /двісті дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят гривень 00 копійок/ спільних коштів, які були розміщені на депозитних рахунках.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1777 /одна тисяча сімсот сімдесят сім гривень/ судового збору.

Повернути з державного бюджету ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , 50 відсотків сплаченого судового збору згідно квитанції про сплату №66811 від 03.06.2021 та квитанції про сплату №66732 від 03.03.2021 у розмірі 1777 /одна тисяча сімсот сімдесят сім гривень/.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 000 /дванадцять тисяч гривень 00 копійок/ витрат на правову допомогу.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 26.07.2023 року.

Суддя П. С. Невойт