Справа № 344/1453/17
Провадження № 2/344/97/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Антоняка Т.М.,

секретарів: Підхомної Н.М., Максимів Н.С., Мрічко Н.І.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в доступі до стіни будинку шляхом знесення частини гаража та встановлення безстрокового безкоштовного сервітуту на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 та ОСОБА_1 звернулися з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в доступі до стіни будинку шляхом знесення частини гаража та встановлення безстрокового безкоштовного сервітуту на земельну ділянку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначили, що вони є співвласниками житлових будинків АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,0504 га по АДРЕСА_2 , яка передана для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 та на якій також розміщений і будинок АДРЕСА_2 . Впритул до стіни їхнього житлового будинку АДРЕСА_2 на земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_3 , знаходиться нерозібрана частина металевого гаража. Дозвіл на розміщення даного гаража було надано ОСОБА_6 , після смерті якого спадкоємцем стала відповідач ОСОБА_3 , що приватизувала земельну ділянку, на якій знаходився гараж. Узгоджувальною комісією виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування було прийнято рішення № 512 «Про знесення самовільно встановлених гаражів та огорож» від 09.10.2014 року, яким було зобов`язано ОСОБА_3 демонтувати в місячний термін самовільно встановлений гараж. Однак частина даного гаражу, а саме дві його металеві стінки, які безпосередньо притулені до їхнього власного будинку, так і не демонтовані відповідачкою. Їхні звернення до неї ніякого результату не дають. Ці дві частини гаражу, які відповідач не бажає знести у добровільному порядку, перешкоджають їхньому доступу до належного їм житлового будинку АДРЕСА_2 та безперешкодному проходу вздовж їхнього будинку, що створює значні незручності у користуванні будинком. Така ситуація обмежує їм, як власникам будинку, право користування частиною стіни житлового будинку в разі проведення її ремонту. Оскільки, частина гаража знаходиться в межах державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого відповідачці, то крім знесення частини гаража, є необхідність у встановленні постійного безоплатного земельного сервітуту на земельну ділянку відповідача, а саме: на один метр від сходової площадки будинку АДРЕСА_1 , яка межує із земельною ділянкою відповідачки ОСОБА_3 ; на один метр від будинку АДРЕСА_1 вздовж його стіни яка межує із земельною ділянкою відповідачки ОСОБА_3 і закінчуючи виступом в один метр від кута цього будинку. Встановлення даного сервітуту необхідно для проведення ремонту, обслуговування будинку, безперешкодного користування будинком та входом до будинку, нормального доступу до його стін та безперешкодного проходу вздовж належного їм житлового будинку АДРЕСА_1 . Встановлення земельного сервітуту для мети, вказаної ними, не позбавить власника земельної ділянки - відповідача по справі, права володіння та користування цією земельною ділянкою, а саме 1 метром земельної ділянки вздовж однієї із стін будинку АДРЕСА_2 , а тому не є найбільш обтяжливим для власника земельної ділянки - відповідача по справі.

Ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2017 року (с. Мелещенко Л.В.) відкрито провадження у справі (а.с. 22).

У зв`язку із закінченням 24.04.2017 року п`ятирічного строку призначення судді Мелещенко Л.В. вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 57 від 04.05.2017 року проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи (а.с. 31).

Системою автоматизованого розподілу дану цивільну справу розподілено судді Антоняку Т.М. (а.с. 32).

Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 травня 2017 року (суддя Антоняк Т.М.) вказану цивільну справу прийнято до провадження (а.с. 33).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили позов задовольнити. У подальшому позивач та її представник не прибули у судове засідання.

Позивач ОСОБА_5 подав заяву про розгляд справи без його участі. Заявлені позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні заперечували щодо позовних вимог. у судовому засіданні заперечили щодо позовних вимог. В подальшому не прибули в судове засідання.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 18.12.2008 року (а.с. 6, 7).

Також ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0504 га по АДРЕСА_2 , для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Позивачі, обґрунтовуючи позовні вимоги, покликалися на те, що впритул до стіни їхнього житлового будинку АДРЕСА_2 на земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_3 , знаходиться нерозібрана частина металевого гаража, які перешкоджають їхньому доступу до належного їм житлового будинку АДРЕСА_2 та безперешкодному проходу вздовж їхнього будинку, що створює значні незручності у користуванні будинком, які відповідач не бажає знести у добровільному порядку.

Відповідно до листа Управління архітектури і містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 15.10.2001 року № 1-10/365 ОСОБА_7 повідомлено, що рішенням міськвиконкому № 287 від 12.08.1992 року гр. ОСОБА_5 дозволено будівництво індивідуального житлового будинку на присадибній ділянці на АДРЕСА_2 , згідно якого була виготовлена проектна документація і погоджена в установленому порядку. Перевіркою встановлено, що гр. ОСОБА_5 проводить будівництво житлового будинку з відхиленням від погодженої документації, а саме змінено місце розташування, в результаті чого будинок розміщений на межі земельної ділянки (а.с. 48).

Листом Управління архітектури і містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 03.12.2001 року № 1-10/433 повідомлено, що ОСОБА_7 рішенням міськвиконкому № 152/3 від 07.03.1974 року було надано дозвіл на тимчасове встановлення металевого збірно-розбірного гаража на АДРЕСА_3 . ОСОБА_5 , рішенням міськвиконкому № 278 від 12.08.1992 року надано дозвіл на будівництво житлового будинку. До прийняття даного рішення ОСОБА_5 не мав ніяких претензій до розташування гаража ОСОБА_7 . Будівництво житлового будинку ОСОБА_5 здійснив з відхиленням від погодженої документації, а саме змінено місце розташування, в результаті чого будинок розміщений на межі ділянки і поряд з гаражем. Враховуючи вищенаведене, управління архітектури і містобудування не заперечує проти розташування даного гаража (а.с. 49).

Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2002 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні будинком (а.с. 44).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні позову Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_3 про зобов`язання за власний рахунок знести гараж та повернути самовільну зайняту земельну ділянку (а.с. 45-46).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 жовтня 2015 року позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , Івано-Франківської міськради про визнання права власності на земельну ділянку - залишено без розгляду, за заявою позивача (а.с. 47).

У листі Департаменту містобудування та архітектури від 08.05.2014 № Г-395/1 зазначено, що рішенням виконавчого комітету міської ради від 03.12.1997 року № 380, п. 1 призупинена дія виданих до 1996 року рішень міськвиконкому про надання дозволів на тимчасове встановлення гаражів на територіях загального користування. Згідно інформації, якою володіє Департамент, гр. ОСОБА_8 не проводив перереєстрації зазначеного гаража згідно умов вказаного рішення виконкому, а також не отримував нових дозволів на встановлення гаража (а.с. 53).

Як зазначається у листі Відділу Держземагенства у м. Івано-Франківську від 03.02.2015, № 05/06-26/040, громадянці ОСОБА_3 на засіданні 50 сесії Івано-Франківської міської ради від 03.12.2014 року надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,0174 та 0,0023 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд. На земельній ділянці площею 0,0023 га знаходиться металевий розбірний гараж, щодо якого рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 512 «Про знесення самовільно встановлених гаражів та огорож» від 09.10.2014 року, гр. ОСОБА_3 зобов`язано в місячний термін демонтувати самовільно встановлену споруду, станом на сьогодні роботи по демонтажу гаража не проводились (а.с. 12).

ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землустрою» розроблено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_4 (а.с. 54-85).

Листом Управління архітектури і містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради зазначено, що з метою впорядкування міських територій, приведення їх у відповідність до санітарних і протипожежних вимог міськвиконком, рішенням від 03.12.1997 року № 380 призупинив дію виданих до 1996 року дозволів на тимчасове встановлення гаражів на територіях загального користування. Зсилаючись на це, раніше виданий дозвіл міськвиконкому на встановлення гаража втратив чинність. Крім цього, даний гараж знаходиться на незначній віддалі від будинку по АДРЕСА_2 , що викликає справедливі нарікання з боку його власників. У зв`язку з цим ОСОБА_7 зобов`язано знести гараж (а.с. 91).

Листом КП «Муніципальна інспекція з благоустрою» від 18.07.2014 № 100 ОСОБА_5 повідомлено, що Інспекцією складено протокол адміністративного правопорушення на ОСОБА_3 за п. 17.1.4. Правил благоустрою м. Івано-Франківська, за самовільне зайняття території (частини території) об`єкта благоустрою так як матеріальні цінності, які знаходяться в даному гаражі, належать ОСОБА_3 . У зв`язку з цим КП «Муніципальна інспекція з благоустрою» направлено протокол на розгляд адміністративної комісії для притягнення особи до відповідальності, відповідно до ст. 152 КУпАП (а.с. 14, 94).

Згідно Припису № 337 від 17.11.2014, складеного КП «Муніципальна інспекція з благоустрою міста», власнику гаража п. ОСОБА_3 запропоновано демонтувати гараж згідно рішення № 512 від 09.10.2014 (а.с. 90).

Положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

При вирішенні справи суд враховує позицію Верховного Суду від 17.04.2017 року у справі № 354/612/13-ц, згідно якої: «Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах ВСУ виходить із такого.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч.1 ст. 376 ЦК, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об`єкт:

1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети;

2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту;

3) зведений з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Будівництво вважається правомірним, якщо власник ділянки чи землекористувач або інша особа одержали у встановленому містобудівельним законодавством порядку дозвіл на забудову.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 376 ЦК, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦК, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту ст. 376 ЦК в поєднанні з положеннями ст.ст. 16, 386, 391 цього кодексу, вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ст.ст. 3, 15, 16 ЦК та ст. 3 ЦПК.

Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений ст. 391 ЦК.

Згідно з положеннями цієї статті власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. Підставою для подання позову відповідно до цієї норми є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування й розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод у здійсненні ним цих правомочностей.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосуванням наслідків, у тому числі й звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою».

Як вбачається з рішення Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2002 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні будинком (а.с. 44), у ньому встановлено, що металевий розбірний гараж був встановлений ОСОБА_7 на підставі рішення № 152/3 виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07.03.1974 року.

Також, рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні позову Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_3 про зобов`язання за власний рахунок знести гараж та повернути самовільну зайняту земельну ділянку (а.с. 45-46).

Вказаним рішенням зазначено, що «дозволів відповідач ( ОСОБА_3 ) не оформила, однак надала суду підтвердження того, що даний гараж був встановлений ОСОБА_7 на підставі рішення № 152/3 виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07.03.1974 року. Дана обставина була встановлена та описана в рішенні Івано-Франківського міського суду від 25.03.2002 року та ухвалі апеляційного суду від 03.09.2002 року.».

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, у рішеннях, що постановлені судами у вищевказаних справах, судами встановлено, що спірний гараж був встановлений ОСОБА_7 на підставі рішення № 152/3 виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07.03.1974 року.

Крім того, як зазначається у пункті 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року, у необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами ЦПК України.

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 60 ЦПК).

У пункті 25 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 6 від 30 березня 2012 року також роз`яснено, що відхилення від проекту забудови об`єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, які не є істотними, не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства, не суперечать санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливають на міцність і безпечність цього об`єкта (зокрема, відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи незначним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його зовнішніх габаритів, місця розташування тощо), не можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об`єкта нерухомості.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 592/4105/16-ц вказано, що: «знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Отже, позивач у цій справі зобов`язаний був довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника сусідньої земельної ділянки та будинку, а також обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення».

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачами не доведено, що відповідач істотно порушила їхні права та внаслідок цих дій усунення перешкод можливе лише шляхом знесення спірного об`єкту, не взявши до уваги, що знесення є крайньою мірою щодо усунення перешкод.

Таким чином, дослідивши наявні у справі докази їх сукупності, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд, відповідно до ст. 141 ЦПК України, не стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору, оскільки позивачу повністю відмовлено в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 265, 268 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в доступі до стіни будинку шляхом знесення частини гаража та встановлення безстрокового безкоштовного сервітуту на земельну ділянку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.

Повний текст рішення складено та підписано 07.06.2023 року.