Справа № 137/1269/22
Провадження № 22-ц/801/601/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 рокуСправа № 137/1269/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.

Секретар: Ковальчук О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області

на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 24 січня 2023 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 за участі заінтересованої особи Управління Державної Міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

Рішення ухвалив суддя Желіховський В. М.

Рішення ухвалено о 09.59 год у смт. Літин

Повний текст судового рішення складено 24 січня 2023 року,

Встановив:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме про встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Заява мотивована тим, що вона народилася в УРСР Вінницька область Літинський район с. Дашківці. 28 квітня 1987 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , який проживав на той час в м. сухінічі калужської обл., рфср. Її чоловік служив у внутрішніх військах і у 1990 році був переведений у військову частину № НОМЕР_1 АДРЕСА_3, тому вони переїхали на територію України і стали проживали с. Дашківці Літинського району Вінницької області. У 1993 році її чоловік помер і вона сама займалась вихованням синів та доглядала за матір`ю похилого віку. У 2001 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 .

За час проживання на території України, 03 грудня 2008 року отримала в ДПА Вінницької області індивідуальний номер. Відповідно до посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 19 грудня 2012 року зареєстровано її місце проживання по АДРЕСА_1 .

05 серпня 2022 вона звернулась до управління Державної Міграційної служби України у Вінницькій області про надання їй громадянства України, проте їй було відмовлено. Тому вона змушена звернутися до суду із відповідною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення для встановлення громадянства і для отримання паспорта громадянина України.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 24 січня 2023 року заяву задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_1 постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області подала апеляційну скаргу на рішення суду, у якій, пославшись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції були невірно застосовані норми ЗУ «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, який затверджено Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, оскільки ОСОБА_1 має на меті встановити належність до громадянства України відповідно до статті 3 ЗУ «Про громадянство України». Проте, суд першої інстанції належним чином не дослідив та не дав належну оцінку тому факту, що ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації, а тому не може претендувати на встановлення належності до громадянства України на підставі ст. 3 ЗУ «Про громадянство України», оскільки положення цієї статті стосуються осіб, які не отримали громадянства інших країн.

Також не враховано, що встановлення факту, про який просить заявник, не буде мати юридичного значення для неї, оскільки вона не зможе реалізувати дане рішення у органах міграційної служби України, оскільки вона є громадянином російської федерації, а встановлення факту постійного проживання на території України на 24 серпня 1991 та 13 листопада 1991 року є фактичним встановленням належності до громадянства України та є підставою для видачі паспорта громадянина України громадянину російської федерації без будь якого зобов`язання відмовитись від громадянства російської федерації, а відтак в іноземця буде подвійне громадянство, що буде суперечити нормам ст. 4 Конституції України.

Відзив на апеляційну скаргу від заявника не надходив.

В судовому засіданні представник заінтересованої особи Скляр О. В. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Заявник ОСОБА_1 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. сухінічі калужської обл., рфср зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 і після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_5 » (а. с. 4).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Літинського районного управління юстиції Вінницької області 30 жовтня 2007 року (актовий запис № 33 від 20 серпня 1993 року) ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Дашківці Літинського району Вінницької області (а. с. 5).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 (актовий запис № 16 від 06 вересня 2001 року), виданого виконавчим комітетом Дашковецької сільської ради Літинського району Вінницької області, 06 вересня 2001 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 і після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а. с. 6).

Довідка за № 147 від 08 листопада 2022 року, видана дирекцією ПрАТ «Дашківці» ОСОБА_6 , свідчить про те, що колишній колгосп ім. Леніна с. Дашківці у зв`язку із реорганізацією перейменований 20 травня 1982 року у радгосп ім. Леніна с. Дашківці, який 04 березня 1994 року перейменований в держгосп «Дашківці», який у зв`язку із приватизацією 24 лютого 1997 року перейменований у СВАТ «Дашківці», а 18 березня 2020 року у зв`язку із перереєстрацією перейменовано у ПАТ «Дашківці і 31 грудня 2018 року у зв`язку із перереєстрацією перейменовано у ПрАТ «Дашківці» (а. с. 7).

Згідно довідки ПрАТ «Дашківці» за № 148 від 08 листопада 2022 року заробітна плата ОСОБА_6 , яка враховується при обчислені пенсії, склала 0,09295 грн. за періоди роботи: із травня по листопад 1991 року та із травня по жовтень 1992 року (а. с. 8).

Відповідно до довідки ПАТ «Дашківці» за № 169 від 12 грудня 2022 року ОСОБА_6 дійсно працювала в радгоспі ім. Леніна с. Дашківці: прийнята у зв`язку із виробничою необхідністю на період сезонних робіт - з 01 травня 1991 року (наказ № 42-к від 15 квітня 1991 року), звільнена по закінченню сезонних робіт з 12 листопада 1991 року (наказ № 91-к від 12 листопада 1991 року); прийнята у зв`язку з початком роботи цегельного заводу з 01 травня 1992 року (наказ № 30-к від 28 квітня 1992 року), звільнена у зв`язку із закінченням сезонних робіт з 09 листопада 1992 року (наказ № 78-к від 09 листопада 1992 року). Довідка видана на підставі книги наказів за 1991-1992 роки (а. с . 9).

19 грудня 2012 року ОСОБА_1 отримала посвідку на постійне проживання на території України, серія НОМЕР_2 (а. с. 10).

05 грудня 2008 ОСОБА_1 одержала ідентифікаційний номер фізичної особи - платника податків (а. с. 11).

Згідно довідки ПрАТ «Дашківці» за № 148 від 08 листопада 2022 року, вихододні ОСОБА_6 , які враховуються при обчисленні пенсії склали 239 днів за період 1991-1992 років: за 1991 рік: травень - 18, червень - 26, липень - 23, серпень - 21, вересень - 25, жовтень - 11, листопад - 5, а всього 129 днів; за 1992 рік - травень - 24, червень - 29, липень - 23, серпень - 22, вересень - 8, жовтень - 4, а всього 110 днів (а. с. 12).

Відповідно до довідки Комунального закладу «Дашковецький ліцей Якушинецької сільської ради Вінницької області» за № 01-29/128 від 05 грудня 2022 року ОСОБА_8 був зарахований учнем 1 класу 01 вересня 1990 року ЗОШ 1-ІІІ ст. с. Дашківці та був випущений із закладу у 2001 році (а. с. 13).

Відповідно до копії паспорта серії НОМЕР_5 , виданого 18 вересня 2008 року відділенням уфмс росії по калужській області в сухінічському районі, ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації. При цьому, згідно відомостей про раніше видані паспорти ОСОБА_1 уже отримувала паспорт громадянина російської федерації серії 29 01 № 267545 11 грудня 2001 року. Також, останнє зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 зазначено за адресою: АДРЕСА_2 , запис від 09 вересня 2009 року здійснений оуфмс росії в калужській області в сухінічському районі (а. с. 27-30).

Згідно дозволу управління ДМС України № 2432 від 31 жовтня 2012 року ОСОБА_1 , уродженка с. Дашівці Літинського р-ну Вінницької області, громадянка росії, отримала дозвіл на імміграцію в Україну (а. с. 31).

Ухвалюючи рішення про задоволення вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахувавши матеріали справи, пояснення заявника у судовому засіданні та показання свідків, наданих в судовому засіданні, які узгоджувались між собою, дійшов висновку про обґрунтованість заяви та наявності підстав для її задоволення, оскільки для реалізації заявником ОСОБА_1 своїх прав необхідним є визнання факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині 1 статті 315 ЦПК України міститься перелік фактів, що мають юридичне значення, справи щодо яких розглядаються судом. Згідно із частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

До таких інших фактів, із якими пов`язано виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, законодавство віднесло факт, що породжує право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема - факт постійного проживання на території України.

Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України».

За змістом статті 6 Закону України «Про громадянство України», громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Листом Верховного Суду України від 01 жовтня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про громадянство України», особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Таким чином, при дослідженні матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 дійсно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року. Вказане підтверджується даними довідки ПАТ «Дашківці» за № 169 від 12 грудня 2022 року, згідно яких ОСОБА_1 дійсно працювала в радгоспі ім. Леніна с. Дашківці: прийнята на роботу в зв`язку з виробничою необхідністю на період сезонних робіт з 01 травня 1991 року, наказ № 42-к від 15 квітня 1991 року; звільнена з закінченням сезонних робіт з 12 листопада 1991 року (а. с. 9). При цьому, згідно довідки ПАТ «Дашківці» за №148 від 08 листопада 2022 року вихододні ОСОБА_1 , які враховуються при обчислені пенсії за період з травня 1991 року по листопад 1991 року склали 129 днів (а. с. 12).

Зазначеними довідками підтверджується факт, що станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_9 проживала на території України, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви.

Доводи апеляційної скарги, щодо того, що ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації, а тому не може претендувати на встановлення належності до громадянства України на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України», апеляційним судом відхиляються.

Згідно статті 4 Європейської конвенції про громадянство, ратифікованої Законом N 163-V ( 163-16 ) від 20 вересня 2006 року, кожна особа має право на громадянство.

Статтею 5 Європейської конвенції про громадянство встановлено, що правила держави-учасниці, які стосуються громадянства, не повинні містити розрізнень або допускати практику, що призводять до дискримінації за ознакою статі, релігії, раси, кольору шкіри, національного чи етнічного походження. Кожна держава-учасниця керується принципом заборони дискримінації своїх громадян незалежно від того, чи вони є громадянами за народженням, чи набули свого громадянства пізніше.

Відповідно до пункту 25 Порядку, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що дійсно має паспорт громадянина російської федерації, разом з тим жодного відношення до країни агресора немає; народилася і практично все життя проживає на території України; втратила двох синів, які перебували на службі у Збройних силах України, ідентифікує себе як українку та бажає встановити належність до громадянства України з метою набуття прав та обов`язків громадянина України.

Апеляційний суд, враховує, що для громадян, які не встигли до початку повномасштабного вторгнення вийти з громадянства рф чи рб, ситуація складається так, що вийти з попереднього громадянства вони не можуть. Представницькі органи цих держав в Україні не працюють, поїздка до цих держав неможлива та небезпечна, подача заяви про вихід через треті країни недоступна через юридичні та економічні перешкоди, а консульства цих країн на будь-які заяви громадян відповідей не надають.

Тому, встановлення факту постійного проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, є фактично єдиним способом реалізації права ОСОБА_1 для набуття громадянства України.

Доводи апеляційної скарги, про те, що встановлення факту про який просить заявник не буде мати юридичного значення для неї, оскільки вона не зможе реалізувати дане рішення у органах міграційної служби України та призведе до виникнення спору, апеляційний суд не бере до уваги.

Належність до громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Заявником зазначено, що встановлення саме такого факту необхідно для підтвердження набуття громадянства України, яке вона отримала, як і усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України. Таким чином, спору про право у даному випадку немає. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2021 року у справі №520/9927/18 (№61-11144св19).

Системний аналіз положень Закону України «Про громадянство України» та Порядку № 215/2001 свідчить, що:

- для встановлення належності до громадянства України юридичне значення можуть мати факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або факт проживання в Україні на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року);

- для набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням юридичне значення може мати факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України»;

- для прийняття до громадянства України іноземець або особа без громадянства повинна безперервно проживати на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років.

Саме по собі встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року не призведе до виникнення спору, оскільки виникне спір чи ні залежить від того, з яких підстав заявник звернеться до Управління Державної Міграційної служби України.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що заявником надано достатню кількість належних та допустимих доказів на підтвердження факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, що не спростовано доводами апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 24 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
В. В. Сопрун

Повний текст судового рішення складено 30 березня 2023 року