Номер провадження: 22-ц/813/5733/23
Головуючий у першій інстанції Мурманова І.М.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

учасники справи: позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»

на рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 23 березня 2023 року,

ухваленого Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Мурманової І.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за користування грошовими коштами,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» звернулось до суду з вказаним позовом, який мотивувало тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року (справа № 523/4415/14) позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «НАДРА» задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за договором «Автопакет» № 21-13/88-К від 21 вересня 2007 року в сумі 81699,58 грн. Правовідносини, що були предметом судового розгляду, витікали з кредитного договору «Автопакет» № 21-13/88-К від 21 вересня 2007 року.

Між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» 26 лютого 2020 року було укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого до позивача як до Нового кредитора перейшло право вимоги за кредитним договором «Автопакет» № 21-13/88-К від 21 вересня 2007 року.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19 червня 2020 року здійснено заміну стягувача у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.09.2014 року справа № 523/4415/14-ц з Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк Надра» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС».

Позивач є стягувачем за рішенням суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішення суду відповідачами не виконується, позивач, посилаючись на положення ст. 625 ЦПК України, провів розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за користування грошовими коштами.

Тому позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача інфляційні витрати та 3% річних у сумі: 154750,28 грн, а також судові витрат у розмірі 2481 грн.

Від відповідачки ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву та заява про застосування позовної давності, в яких зазначено, що позивач звернувся до суду з позовом через 8 років після ухвалення Суворовським районним судом рішення у справі про стягнення боргу; позов, пред`явлений до неї як до поручителя за кредитним договором, взагалі не обґрунтований, оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленим договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Відповідач зазначає, що позовна давність передбачена ст. 256 ЦК України, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Також, відповідач зазначила, що не дивлячись на заміну сторони стягувача, ВС у постанові від 24 квітня 2019 року у справ № 523/10225/15-ц зазначив, що «…заміна сторін у зобов`язанні, відповідно до ст. 262 ЦК України, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності…». Таким чином, пред`явлення позивачем позову та здійснення розрахунку заборгованості з 22 вересня 2014 року по 23 лютого 2022 року, тобто з урахуванням збільшеного строку позовної давності, є безпідставним, оскільки, позовна давність для звернення до суду за захистом своїх порушених прав нового Кредитора, яким є позивач у справі внаслідок заміни первісного кредитора за Кредитним Договором «Автопакет» № 21-13/88-К від 21 вересня 2007 року на підставі договору про відступлення прав вимоги № GL2N79746 від 26 лютого 2020 року не є тотожним строку дії договору поруки»; пред`явлені до неї вимоги взагалі є безпідставними, оскільки рішенням суду від 11 вересня 2014 року заборгованість за Кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним стягнута, а відтак притягнення поручителя до власної цивільно-правої відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України не передбачена. Крім іншого, відповідач зазначила, що позивачем проігноровано та не враховано позицію, викладену в постанові ВС від 08 листопада 2019 року у справі 127/15672/16, в якій вказано, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми 3 роками, які передували подачі такого позову. А відтак нарахування інфляційних витрат в сумі: 136552,54 гривні та 3% річних в сумі: 18197,74 грн, що загалом становить: 154750, 28 гривень за період з 22 вересня 2014 року по 23 лютого 2023 року є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі та просить застосувати строк позовної давності.

Від позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначив, що твердження відповідача щодо припинення поруки є безпідставними, оскільки порука припиняється в наслідок виконання основного зобов`язання. Зазначив, що нарахування 3% річних є також правильним, оскільки грошовим є зобов`язання, виражене в грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника виконати обов`язок сплатити кошти. Щодо нарахування індексу інфляції представник зазначив, що такий розрахунок є правильним, оскільки сторони договору дійшли згоди щодо збільшення строку позовної давності до 10 років, а відтак нарахування інфляційних витрат та 3 відсотків за користування кредитними коштами є вірним. На підставі зазначеного, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відповіді на відзив позивач наполягав на обґрунтованості та задоволенні позовних вимог.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеса від 23 березня 2023 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за користування грошовими коштами залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі, здійснити розподіл судових витрат, посилаючись на порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводами апеляційної скарги є помилковість висновків суду про відмову у задоволенні позову з огляду на не підтвердження позивачем доказами невиконання або порушення виконання грошового зобов`язання з боку відповідачів, а саме лише посилання в позовній заяві на порушення зобов`язання не є доказом такого; судом першої інстанції вірно виснувано, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржником не виконане, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення; в порушення вимог ч. 4-6 ст. 81 ЦПК України судом не було покладено на відповідачів обов`язок надання доказів щодо факту виконання ними судового рішення та у разі ненадання таких доказів визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою, тобто порушено розподіл обов`язків доказування та не спростування відповідачем твердження позивача (постанова Верховного суду від 07 грудня 2022 року по справі № 687/333/20); суд помилково зазначив про відсутність доказів щодо пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки обов`язок по теперішній справі виник з рішення суду.

Позивач зазначає, що заборгованість перед позивачем була встановлена кредитним договором та підтверджена саме рішенням Суворовського районного суду від 11 вересня 2014 року у справі № 523/4415/14; факт пред`явлення чи непред`явлення виконавчого листа, виданого у справі № 523/4415/14 до виконання, відкриття чи не відкриття виконавчого провадження жодним чином не впливають на право Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» на стягнення інфляційних втрат та 3% річних за користування грошовими коштами з боржників; оскільки дані Автоматизованої системи виконавчих проваджень є загальнодоступною інформацію, яка є у вільному доступі, то така інформація не потребує доказування.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 154750,28 грн, тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з необґрунтованості позовних вимог з огляду на ненадання позивачем будь-яких доказів на підтвердження невиконання рішення суду та інших доказів, які б підтверджували факт взагалі непред`явлення виконавчого листа до виконання, у зв`язку із чим у зв`язку із відсутністю у позивача суб`єктивного права, про захист якого він просить, не застосовував до позовних вимог наслідки спливу позовної давності .

Переглядаючи вказане рішення суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року у справі № 523/4415/14-ц позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Надра заборгованість по кредитному договору в розмірі 59 453,48 гривень, проценти за користування кредитом в розмірі 3615,31 гривень, пеню в розмірі 8838,38 гривень, штраф в розмірі 9792,41 гривень.

Вказане рішення ухвалене у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 як позичальником та ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як поручителями взятих на себе зобов`язань за договором «Автопакет» № 21-13/88-К від 21 вересня 2007 року на придбання автомобіля у розмірі 9834,00 дол. США зі сплатою 14,3% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту до 19 вересня 2014 року, позичальник і поручителі відповідають перед банком як солідарні боржники.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» судові витрати в розмірі 811,78 гривень (а.с. 10-11).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19 червня 2020 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено.

Проведено заміну стягувача у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року у справі № 523/4415/14-ц з Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» відносно боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Наведене ніким по справі не оспорюється.

Крім того, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Позивач в обгрунтування позову посилається на те, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року не виконане та заборгованість за договором № 21-13/88-К від 21 вересня 2007 року відповідачами не сплачена.

За приписами ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та трьох процентів річних від простроченої суми.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Про це цілком слушно зазначив і суд першої інстанції в своєму рішенні.

Проте, в подальшому, роблячи висновок про обов`язок позивача довести саме факт невиконання судового рішення, суд не взяв до уваги вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На виконання вказаних вимог процесуального закону судом не в повній мірі з`ясовані обставини справи, на які посилався позивач в позовній заяві, та не у повній мірі досліджені зібрані у справі докази та відповідно - не надана належна правова оцінка такому.

Як вбачається з рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року, стягнута з відповідачів як солідарних боржників на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у сумі 81699,58 грн складається з: заборгованості по кредитному договором в розмірі 59453,48 грн, процентів за користування кредитом в розмірі 3615,31 грн, пені в розмірі 8838,38 грн, штрафу в розмірі 9792,41 грн.

Таким чином, з ухваленням рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року, якими стягнуто з відповідачів заборгованість за договором № 21-13/88-К від 21 вересня 2007 року, зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, тому позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Слід зазначити, що, попри подібність правової природи п. 3 ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою.

Водночас слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов`язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Інфляційні витрати, передбачені ст. 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є як основна сума заборгованості, так і проценти за користування кредитними коштами, встановлені договором.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16, постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 539/1937/16-ц.

Отже, у розумінні наведених приписів, позивач вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3% річних до повного виконання грошового зобов`язання, до якого входить сума заборгованості, яка складається із тіла кредиту 59453,48 грн, заборгованості за відсотками 3615,31 грн.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути з відповідачів 136552,54 грн - інфляційні втрати за період з жовтня 2014 року по 01 лютого 2022 року та 18197,74 грн - три проценти річних за користування грошовими коштами за період з 22 вересня 2014 року до 23 лютого 2022 року, при цьому надавши розрахунок.

Визначаючи розмір заборгованості боржника, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у даному випадку - здійснений кредитором розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок.

На неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права містяться посилання в апеляційній скарзі позивача.

Тому, діючи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів перевіряє наданий позивачем розрахунок, з якого вбачається, що інфляційні втрати та 3% річних за користування грошовими коштами нараховані на загальну суму заборгованості 81699,58 грн, яка стягнута на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року, тобто як на основну суму заборгованості за тілом кредиту і відсотками, так і пенею та штрафом, що свідчить про неврахування позивачем зазначених вимог закону та обставин справи і помилковість наведених розрахунків.

Отже, сума боргу відповідачів за кредитним договором, на які слід нараховувати інфляційні збитки та 3 % річних слід рахувати із суми 63068,79 грн (тіло кредиту 59453,48 грн, заборгованість за відсотками 3615,31 грн).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 дійшла висновку, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Довід апеляційної скарги про помилковість висновку суду про недоведеність позивачем невиконання рішення суду ґрунтується на вимогах процесуального закону, оскільки в порушення вимог ч. 4-6 ст. 81 ЦПК України судом дійсно не було покладено на відповідачів обов`язок надання доказів щодо факту виконання ними судового рішення та у разі ненадання таких доказів суд мав встановити обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. В даному випадку мало місце порушення розподілу обов`язків доказування та не спростування відповідачем твердження позивача (постанова Верховного суду від 07 грудня 2022 року по справі № 687/333/20).

Висновок суду про відсутність доказів щодо пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки обов`язок по теперішній справі виник з рішення суду, не відповідає такій засаді цивільного судочинства як обов`язковість судових рішень, які є обов`язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій чи службових осіб та громадян і підлягають виконання на всій території України (ч. 1 ст. 18 ЦПК України).

Тобто відповідальність в даному випадку передбачена саме за невиконання рішення суду, а не за невиконання у примусовому порядку такого у разі видачі виконавчого листа та пред`явлення його до виконання.

Тому факт пред`явлення чи непред`явлення виконавчого листа, виданого у справі № 523/4415/14, до виконання, відкриття чи не відкриття виконавчого провадження жодним чином не впливають на право Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за користування грошовими коштами з боржників, оскільки визначальним для застосування такої міри відповідальності законом визначено саме невиконання грошового зобов`язання.

Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідачкою ОСОБА_3 в суді першої інстанції в першій заяві по суті справи відзиві на позовну заяву - заявлено про застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин сторін.

Щодо застосування позовної давності при солідарному обов`язку, то у постанові КЦС ВС від 26.06.2019 у справі № 521/19151/14-ц зазначено про те, що у пункті 139 постанови ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності».

Тобто при солідарному обов`язку будь-який із відповідачів може заявити про застосування позовної давності.

Отже, таку вимогу одного із відповідачів, який є солідарним боржником з іншими, слід розглядати стосовно всіх відповідачів по справі.

Враховуючи, що відповідачами рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року не виконано та заборгованість за договором № 21-13/88-К від 21.09.2007 не сплачена, тому право на стягнення сум на підставі ст. 625 ЦК України у позивача виникає за час прострочення, і діє до моменту його усунення та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Сума інфляційних втрат за прострочення тіла кредиту та відсотків, стягнутих рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року солідарно з відповідачів у розмірі 63068,79 грн, період нарахування в межах позовних вимог становить з жовтня 2019 року до лютого 2022 року, виходячи із індексів інфляції в України згідно офіційних статистичних даних за період з жовтня 2019 ріку по лютий 2022 рік : 63068.79 * 1.41535997 (сукупний індекс інфляції) = 89265,04 грн.

Сума трьох процентів річних за прострочення тіла кредиту та відсотків, стягнутих рішенням Суворовського райсуду м. Одеси від 11 вересня 2014 року солідарно з відповідачів у розмірі 63068,79 грн становить, виходячи з наступного розрахунку грн 63068,79 грн х 3% /100/ 365 днів х 1096 днів прострочки = 5676,19 грн.

Колегія суддів, враховуючи доводи та вимоги апеляційної скарги вважає, оскільки рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2014 року, яким стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитом та відсотками за користування кредитом не виконано, і правова природа заборгованості залишається незмінною, то позивач має право на отримання інфляційних витрат та 3% річних в межах строку позовної давності, яка підлягає застосуванню на підставі своєчасно поданої одним із солідарних боржників відповідачів по справі такої заяви.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Вказані неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм матеріального у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухваленню по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви в сумі 2481 грн (а.с. 1) та при подачі апеляційної скарги в сумі 3721,50 грн, тому у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог, загальна сума судових витрат, що підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог, становить 3804,95 грн, та з кожного з відповідачів на користь позивача підлягає судовий збір в загальній сумі, тобто по 1268,31 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 23 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних за користування грошовими коштами задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (, місце знаходження: 65048, Одеська обл, м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 36, оф. 308) інфляційні витрати у розмірі 89265,04 грн, 3% річних 5676,19 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (, місце знаходження: 65048, Одеська обл, м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 36, оф. 308) судовий збір по 1268,31 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного тексту постанови 06 червня 2023 року.

Судді: М.В. Назарова

В.А. Коновалова

В.В. Кострицький

.