КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9456/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Степанюк І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Банк Форвард» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 липня 2022 року (суддя Машкевич К.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Наталія Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Київ Павелків (Вольф) Тетяна Леонідівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

у червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 23 вересня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М., зареєстрований у реєстрі за № 707, щодо стягнення з неї на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості за кредитним договором № 104392331 від 25 лютого 2013 року в розмірі 53 897,81грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 25 лютого 2013 року між нею та ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», був укладений договір № 104392331 про надання та використання платіжної картки. З початку 2018 року банк в односторонньому порядку почав нараховувати їй збільшену суму мінімального платежу, а на її телефонні звернення працівники банку пояснили, що в цю суму включено страховку, про яку їй раніше не повідомляли та на яку вона не погоджувалась.

Позивачка стверджувала, що 6 червня 2018 року вона зверталась у відділення АТ «Банк Форвард», розташоване в місті Полтава, з проханням надати інформацію по її рахунку, однак жодної письмової відповіді вона не отримала, а працівники банку у телефонному режимі повідомили про необхідність погасити заборгованість.

Позивачка зазначала, що у листопаді 2019 року їй стало відомо, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павелків (Вольф) Т.Л. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 від 28 жовтня 2019 року щодо примусового стягнення з неї на користь АТ «Банк Форвард» грошових коштів, однак всупереч положенням Закону України «Про виконавче провадження», вона не отримувала ні постанову про відкриття виконавчого провадження, ні будь-які інші документи у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 від 28 жовтня 2019 року.

Позивачка посилалася на те, що разом з копією постанови про відкриття

виконавчого провадження, вона отримала копію виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Незнайко Н.М., який вчинено з грубими порушеннями діючого порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, що призвело до незаконного відкриття виконавчого провадження.

Позивачка вважала, що приватним нотаріусом не було враховано, що кредитний договір був укладений 25 лютого 2013 року та станом на 27 жовтня 2018 року вже існувала заборгованість, яка не є безспірною, завищеною та нарахованою банком безпідставно. Крім того, умовами договору не передбачена можливість вчинення виконавчого напису, а всі спори стосовно виконання договору повинні вирішуватися у судовому порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 липня 2022 року позовні вимоги задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 23 вересня 2019 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 707, яким звернуто стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості за кредитним договором № 104392331 від 25 лютого 2013 року, укладеним із ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», в сумі 53 897,81грн та 850грн за вчинення виконавчого напису. Стягнуто з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 908грн.

У поданій апеляційний скарзі АТ «Банк Форвард» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження обставин справи.

Відповідач зазначає, що нотаріусом при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису було перевірено подачу банком повного пакету документів, передбачених Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року. При цьому нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Відповідач посилається на те, що позивачкою не надано доказів, що заборгованість за кредитним договором є спірною, зокрема контррозрахунку заборгованості.

Відповідач зазначає, що кредитний договір був підписаний сторонами, що досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, договір укладений у простій письмовій формі, оскільки чинне законодавство не вимагає нотаріальне посвідчення договору кредиту.

Відповідач стверджує, що нотаріусу було надано не лише розрахунок заборгованості за кредитним договором, а і виписки по рахунку, оформлені у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що доводить безспірність вимог банку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача про безспірність заборгованості є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів не свідчить про відсутність спору стосовно наявності заборгованості чи її розміру, а тому суд при вирішенні спору не повинен обмежуватись лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем визначених законом документів.

Крім того позивачка зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту нотаріального посвідчення кредитного договору, що відповідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року № 910/10374/17, є підставою для визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.124-125, 137, 140-141, 142), у судове засідання не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, позивачка у відзиві зазначила про розгляд апеляційної скарги у її відсутність, інші учасники справи причини неявки не повідомили, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 25 лютого 2013 року між ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_2 був укладений договір про надання та використання платіжної картки.

23 вересня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. був вчинений виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості у сумі 53 897грн 81коп. за період з 27 жовтня 2018 року по 26 листопада 2018 року за кредитним договором № 104392331 від 25 лютого 2013 року, укладеного між ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», та ОСОБА_1

28 жовтня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. на підставі вищезазначеного виконавчого напису нотаріуса відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів, що кредитний договір, укладений між банком та позивачкою, був посвідчений нотаріально, а наявна у позивачки заборгованість за кредитним договором є безспірною.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи та наданим сторонами доказам, ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Учинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц.

Згідно підпункту 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок), для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка боржника на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в договорі адресу.

Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення.

Тому повідомлення боржника необхідно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Такі висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц.

Підпунктами 3.1, 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999р. № 1172. (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між ним та відповідачем щодо суми заборгованості, це

об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 357/12818/17.

Частинами 1 - 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, обов`язок надання доказів у підтвердження своїх доводів є не тільки у позивача, але і у відповідача.

У підтвердження своїх доводів позивачка надала суду першої інстанції копію договору про надання та використання платіжної картки від 25 лютого 2013 року, укладеного з банком, копію виконавчого напису нотаріуса та копію постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1.

При цьому, позивачка стверджував, що не отримувала від відповідача вимоги про усунення порушень за кредитним договором та необхідності сплатити заборгованості за кредитним договором.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи з вказаних норм процесуального права та позиції позивачки, саме відповідач повинен був надати суду докази у підтвердження надання приватному нотаріусу Незнайко Н.М. всіх належних документів для вчинення виконавчого напису, у тому числі вимогу до позивачки про усунення порушень за кредитним договором та докази направлення цієї вимоги на адресу позивачки і докази у підтвердження отримання цієї вимоги позивачкою, або повернення її на адресу відповідача.

Відповідачем суду першої інстанції не були надані жодні документи, які були подані приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, а відтак відповідачем суду не було надано жодного доказу у підтвердження дотримання ним вимог закону при зверненні до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

Твердження у апеляційній скарзі, що приватному нотаріусу банком були надані документи, які підтверджують наявність заборгованості позивачки перед банком за кредитним договором, належними доказами не підтверджені.

Доводи апеляційної скарги, що позивачкою не надано жодних розрахунків , які б підтверджували спірність заборгованості, зазначеної у виконавчому написі, що є її процесуальним обов`язком, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки під час судового розгляду не було встановлено, що на адресу позивачки банком було направлено письмову вимогу про усунення порушення за зобов`язаннями, що спростовує безспірність заборгованості.

Крім того, саме відповідач, який порушує питання про стягнення заборгованості з

ОСОБА_1 , зобов`язаний був надати суду першої інстанції розрахунок заборгованості, що ним зроблено не було.

Встановивши, що матеріали справи не містять доказів направлення та вручення ОСОБА_1 вимоги про повернення заборгованості за кредитним договором, а нотаріус не перевірив наявність доказів належного направлення та отримання вказаного листа-вимоги, що призвело до порушення процедури вчинення виконавчого напису, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено належне повідомлення боржника щодо існуючої заборгованості, тому відсутні докази безспірності заборгованості, а нотаріусом вчинено виконавчий напис з порушенням процедури, визначеної законодавством, що є самостійною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі 320/8269/15 зазначено, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15 вказано, що суд зобов`язаний встановити, що нотаріусу надані всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості, що під час розгляду даної справи відповідачем доведено не було.

Апеляційний суд зазначає, що відповідачем суду першої інстанції не було надано жодного документу, зокрема, ні виписки з рахунку боржника, на яку посилається банк в апеляційній скарзі, ні будь-якого іншого документу, які були надані нотаріусу для вчинення виконавчого напису та підтверджували безспірність заборгованості.

Не були надані такі документи і до апеляційної скарги.

Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" Перелік був доповнений пунктом 2, який передбачає отримання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, визнано незаконною та нечинною постанову КМУ № 662 від 26 листопада 2014 року в частині положень, які доповнювали пункт 2 Переліку, зокрема доповнення переліку після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.".

Постанова суду набрала законної сили з моменту проголошення і є чинною на час розгляду даної справи.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17.

Оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 23 вересня 2019 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Згідно пункту 1 Переліку документів для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Матеріали справи не містять відомостей, що спірний виконавчий напис вчинений на нотаріально посвідченому кредитному договорі, а відповідач у апеляційній скарзі не заперечував, що кредитний договір, укладений сторонами, не був посвідчений нотаріально.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Посилання в апеляційній скарзі на те, зазначене судове рішення жодним чином не обмежує нотаріуса у праві вчинення виконавчого напису у випадку наявності достатніх документів, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, не ґрунтуються на вищезазначених нормах Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому відсутні підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, відсутні правові підстави для відшкодування відповідачу понесених судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Форвард» залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 липня 2022 року - без змін.

Дію рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 липня 2022 року поновити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук