Провадження № 22-ц/811/851/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О..,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: апелянтів: ОСОБА_1 та його представника адвоката Бельського Р.Л., адвоката Яцишина А.В.,

представника відповідача адвоката Ярош В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , представника ОСОБА_1 адвоката Яцишина Андрія Володимировича на рішення Галицького районного суду м.Львова від 27 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Скречко Марія Михайлівна, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у якому, згідно із заявою про уточнення позовних вимог від 13.12.2022р. просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М. 05.11.2019р. і зареєстрований в реєстрі за №935; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , здійснений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М., зареєстрований в реєстрі за №935 від 05.11.2019р..

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що відповідачка ОСОБА_3 була фактичною і юридичною власницею квартири АДРЕСА_1 . Всупереч нормам закону і завдяки незаконному впливу на посадових осіб, остання, порушуючи права більшості мешканців будинку, здійснила розширення своєї квартири за рахунок площі горища спільного користування, що знаходиться над її квартирою. Внаслідок проведення відповідачкою таких будівельних робіт на горищі, над його квартирою було пошкоджено нову покрівлю даху і систему водопостачання дощових опадів. Окрім цього, відповідачка одну із стін новобудови своєї квартири розмістила не над нижньою стіною, а над стелею його квартири, що стало однією із причин постійного залиття квартири. Внаслідок цього, з 06.01.2012р. почалися постійні залиття його квартири, яка стала непридатною для проживання та відпочинку. Він, як позивач, неодноразово звертався в суд із позовами до відповідачки про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, внаслідок залиття квартири. Скориставшись цим і побоюючись матеріальних і правових наслідків притягнення до цивільно-правової відповідальності, ОСОБА_3 уклала фіктивний договір купівлі-продажу спірної квартири із своїм сином відповідачем ОСОБА_6 . При укладенні вказаного договору сторонами були повідомлені нотаріусу неправдиві відомості, а саме в п.6 такого вказано, що продавець своєю заявою від 05.11.2019р. стверджує, що квартира, яка відчужується, є її особистою власністю, претензій зі сторони третіх осіб щодо відчуження квартири немає. Зміст такої заяви доведений до покупця ОСОБА_7 . Така заява була нею складена, незважаючи на те, що ОСОБА_3 на той час було відомо про заявлені до неї позовні заяви в суд. Також її син ОСОБА_8 був обізнаний про претензії з приводу залиття, пропонував відмовитись від судових позовів. При цьому, визнавати факт залиття його квартири категорично відмовився, а також відмовився допускати працівників ЛКП для огляду горища над квартирою АДРЕСА_1 для усунення причин залиття і складання відповідного акту. Також позивач зазначив, що укладати договір купівлі-продажу даної квартири у відповідачів не було необхідності, оскільки дана квартира могла б бути успадкована сином після смерті матері. Окрім цього, ОСОБА_8 є громадянином США, постійно там проживає і нагальної потреби купувати собі оспорювану квартиру в Україні не було. Також, в порушення п.15 оспорюваного договору, відповідачка ОСОБА_3 не знялась з реєстрації у вказаній квартирі і не вивезла з неї свої речі, а відповідач ОСОБА_8 посвідку на тимчасове чи постійне проживання не отримав, не зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Усі вищевказані обставини свідчать про те, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є підставою для визнання його недійсним. Окрім цього, вказане є прямим свідченням намагання уникнення відповідальності у відшкодуванні нанесених відповідачами збитків незаконною забудовою горища, відшкодування майнової та моральної шкоди позивачу, а також майнової шкоди будинку пам`ятці архітектури місцевого значення. На підставі наведеного, просив позов задоволити.

Рішенням Галицького районного суду м.львова від 27 лютого 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Скречко Марія Михайлівна, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , застосовані постановою Львівського апеляційного суду від 17.08.2020.

Вказане рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та його представник адвоката Яцишин Андрій Володимирович, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що оскаржуване рішенням і його мотиви, вважає необґрунтованими, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, а саме рішення винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що доводиться наступними обставинами.

Зазначає, що колишня власниця квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (справа відносно якої закрита у зв`язку із смертю останньої) при житті зробила реконструкцію своєї квартири, приєднавши до неї площу горища, яка була розташована над її квартирою. Реконструкція була проведена без дотримання будівельних норм і правил, що призвело до численних затоплень квартири АДРЕСА_3 , яка належить позивачу ОСОБА_1 і членам його сім`ї. Затоплення відбувались 06.01.12.; 3-4 червня 2014 р; 07.07.16. та 10.07.19.; 30.07.19.; 08.08.19.; 12.08.19.; 14.08.19. По деяких фактах залиття квартири позивачу відшкодовувалась матеріальна шкода згідно рішень судів, по декількох провадження ще тривають.

Підчас цих залиттів вода стікала на килим підлоги з центральної люстри, яка висить посередині стелі, що могло призвести до короткого замикання електропроводки і капала зі стелі на ліжко, на якому спав позивач разом із дружиною, тому крім матеріальної шкоди, спричиненої пошкодженням його майна, позивач зазнавав душевних страждань у зв`язку із неможливістю забезпечення нічного відпочинку як свого, так і членів його сім`ї. У всіх цих випадках працівники ЛКП «Снопківське» та ЛКП «Княжий двір» не мали доступу до горища над квартирою АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_3 , оскільки вона у цій квартирі не проживала, а постійно перебувала за кордоном. Тому відповідні аварійні служби і техпрацівники ЛКП не мали і не мають доступу до горища будинку над квартирою ОСОБА_3 , не можуть встановити місця протікання води і вжити заходи по ліквідації аварій.

ОСОБА_3 , розуміючи, що його позовні вимоги підставні і обґрунтовані необхідними доказами (позовна заява та ухвала про відкриття провадження у вересні 2019 року мною була вручена особисто їй в руки) вирішила уникнути ймовірної цивільно-правової відповідальності шляхом фіктивного переоформлення права власності на квартиру на свого сина ОСОБА_9 , що було зроблено укладенням фіктивного договору купівлі-продажу від 05.11.19., посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Скречко М.М. і зареєстровано в реєстрі за № 935.

При укладанні даного договору сторонами були повідомлені нотаріусу неправдиві відомості. Так, в пункті шостому спірного договору зазначено: «Продавець ОСОБА_3 , своєю заявою від 05.11.19. стверджує, що квартира, яка відчужується, є її особистою приватною власністю, претензій зі сторони третіх осіб щодо відчуження вищевказаної квартири не має. Зміст заяви доведений до покупця ОСОБА_10 ». В той же час відповідачі були обізнані із позовною заявою ОСОБА_1 і з тим, що ним подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 . На час укладення фіктивного договору купівлі-продажу квартири, копія позовної заяви і заяви про забезпечення позову була вручена ОСОБА_3 .

При укладенні фіктивного договору колишня відповідачка ОСОБА_3 в пункті 11 договору повідомила нотаріусу неправдиві відомості щодо того, що квартира перебуває в належному технічному стані, прихованих дефектів та недоліків не має. На той час, внаслідок неналежного перепланування квартири, було зафіксовано сім затоплень квартири ОСОБА_1 і по деяких затопленнях із ОСОБА_3 стягнута вартість заподіяної матеріальної шкоди.

Після укладення фіктивного договору сторони цього договору не вчинили жодної юридично значущої дії, яка б свідчила про реальність спірного правочину.

У пункті 12 спірного договору зазначено, що новий власник квартири зобов`язується не пізніше ніж через один місяць з дня укладення цього договору, укласти охоронний договір з органом охорони культурної спадщини управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради. Новим, фіктивним власником спірної квартири, тобто відповідачем ОСОБА_11 цей обов`язок виконаний не був. Лише після подання позивачем клопотання в суді про витребування відомостей з управління охорони історичного середовища про факт укладення або не укладення охоронного договору, відповідач ОСОБА_12 уклав такий договір 01.10.21., тобто через 1 рік і один місяць після спливу місячного терміну.

Відповідач ОСОБА_12 не зробив жодної дії щодо користування або розпорядження фіктивно переоформленим на нього майном - не вживав заходів до утримання квартири, не проживав там сам і не використовував квартиру з будь-якою іншою метою.

Згідно ст.234 ЦК, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У постанові ВСУ від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 зазначено наступне: «...У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України».

Судом дана неналежна оцінка показань представників відповідача ОСОБА_9 і 3-ї сторони приватного нотаріуса ЛМНО Скречко М.М. щодо проведення реальної оплати проданої квартири.

Не відповідає обставинам справи висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача правових підстав, передбачених ст.234 ЦПК для визнання оспорюваного договору фіктивним, оскільки позивачем достатньо мотивовано причинний зв`язок між пред`явленням ним позову про приведення квартири АДРЕСА_1 до первинного стану, пред`явленням клопотання про забезпечення позову шляхом заборони реалізації спірної квартири, незадоволенням цього клопотання судом першої інстанції, що дало можливість колишній відповідачці ОСОБА_3 і відповідачу ОСОБА_13 укласти фіктивний договір.

За вказаних обставин просить Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27.02.23. по цивільній справі №461/10170/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно змінити. Позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 05.11.19. укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_11 , посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Скречко М.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 935 задовольнити. В частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - залишити рішення в силі.

В апеляційній скарзі представник позивача адвокат Яцишин Андрій Володимирович зазначив, що оскаржуване рішення є таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства України та дійсних обставинах справи, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між матір`ю та сином - ОСОБА_3 (на даний момент померлою) та ОСОБА_14 .

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, зазначив, що відсутні правові підстави, передбачені статтею 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору фіктивним, а саме таким, що укладений без мети настання реальних наслідків та не доведено порушення прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 укладенням договору купівлі-продажу.

Проте судом першої інстанції жодним чином не взято до уваги те, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений між матір`ю та сином.

Знову ж таки, як вбачається з матеріалів справи, станом на сьогоднішній день після смерті ОСОБА_15 не зареєстровано спадкової справи, тобто жоден родич не звертався у встановленому чинним законодавством порядку із заявами про прийняття спадщини після її смерті.

Крім того, з матеріалів справи вбачається про існування ряду конфліктів, суперечок тощо, перебування у неприязних відносинах між позивачем - ОСОБА_1 та ОСОБА_15 , що виникли у зв`язку із надбудовою багато років тому позивачем у даній справі, ще до придбання ОСОБА_16 квартири у будинку, де проживає позивач, а також інших спорів з приводу залиття та нанесення іншої шкоди ОСОБА_17 позивачу, що переросли у велику кількість судових спорів.

Таким чином, вважаю, що ОСОБА_18 будучи стороною в ряді судових справ, зокрема у справах про відшкодування збитків та будучи вже літньою людиною, прийняла рішення про фіктивне відчуження квартири своєму синові, для уникнення в подальшому несенні будь-якої відповідальності за рахунок квартири АДРЕСА_1 , власником якої вона була.

Отже, з наведеного вище однозначно вбачається причинний зв`язок між необхідністю укласти оспорюваний договір та наміром уникнути несення в подальшому майнової відповідальності за рахунок власного майна, у зв`язку з нанесенням шкоди позивачу, а отже і порушення його прав та інтересів.

Таким чином, суд першої інстанції, фактично проігнорував наведені обставини справи.

Вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам, які має відповідати судове рішення.

Беручи до уваги описане, вважає, що наявні всі ознаки фіктивності при укладенні спірного правочину, а отже рішення суду першої інстанції є таким, що підлягає до скасування.

Із врахуванням наведеного, просить: Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27.02.2023 року у справі № 461/10170/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити повністю.

10 травня 2023 року представником відповідача адвокатом Ярош В.В. було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. (т.3 а.с.238-246).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника адвоката Бельського Р.Л., адвоката Яцишина А.В. на підтримання поданих апеляційних скарг, представника відповідача адвоката Ярош В.В. на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що така не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави, передбачених статтею 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору фіктивним, а саме таким, що укладений без мети настання реальних наслідків та недоведеність порушення прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 укладенням договору купівлі-продажу. Таким чином, оскільки не надано фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності цього правочину (стаття 204 ЦК України), у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу слід відмовити. Окрім цього, позовна вимога ОСОБА_1 про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , здійсненого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М., зареєстрованого в реєстрі за №935 від 05.11.2019, є похідною від зазначеної вище позовної вимоги, відтак також є такою, що не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено та вбачається із договору купівлі-продажу, посвідченого 05.11.2019р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М., ОСОБА_3 (продавець) продала ОСОБА_19 (покупець) квартиру АДРЕСА_1 . Згідно із п.2 договору, квартира складається з двох житлових кімнат та кухні. Загальна площа квартири 82,7 кв.м. У п.3 договору зазначено, що квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , реєстраційний номер 2442011, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав, виданим 23.07.2012 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за №34910434 (т.1 а.с. 104-105).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №187509207, на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу, зареєстровано приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М. право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.106).

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 зазначав, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є підставою для визнання його недійсним. Окрім цього, зазначав, що наведені ним обставини є прямим свідченням намагання уникнення відповідальності у відшкодуванні нанесених збитків незаконною забудовою горища, відшкодування майнової та моральної шкоди йому, а також майнової шкоди будинку пам`ятці архітектури місцевого значення.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання оспорюваного договору фіктивним, на підставі ст. ст. 203,215,234 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки позивачем не надано фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності цього правочину (стаття 204 ЦК України), як не доведено і те, що оспорюваний правочин вчинено без мети настання реальних наслідків, так само як не доведено і порушення прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно зі ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст.215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 522/23819/15-ц.

Загальними вимогами чинності правочину є такі вимоги: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15 (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16 (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Таким чином, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Як вбачається із письмових пояснень, скерованих до суду 23.11.2020р., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М. підтвердила, що при укладенні оспорюваного договору, нею було встановлено, що сторони договору мали справжнє волевиявлення укласти договір купівлі-продажу квартири. Сторони усвідомлювали значення своїх дій, умови договору були їм зрозумілі та відповідали реальній домовленості сторін. Правочин вчинявся з наміром створення відповідних правових наслідків для них. Окрім цього, вказала, що нею були витребувані, а сторонами надані усі необхідні документи, на підставі яких посвідчувався договір купівлі-продажу.(т.1 а.с.134)

Як вище зазначалось, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч.2,3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України) є недійсними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Доводи апелянтів на фіктивність договору купівлі-продажу з метою уникнення відповідальності у відшкодуванні нанесених збитків незаконною забудовою горища, що було предметом розгляду Галицьким районним судом м.Львова цивільної справи №461/9575/20 за позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_3 про стягнення вартості будівельних робіт разом із вартістю витрачених будівельних матеріалів, проведених при забудові об`єму горища мансардного поверху над квартирою АДРЕСА_1 , не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Вказана позовна заява була подана ОСОБА_1 у грудні 2020 року, а оспорюваний договір купівлі-продажу посвідчений 05.11.2019р., тобто задовго до подання позовної заяви, що не може свідчити про мету сторін договору щодо уникнення відповідальності по цій справі. Окрім цього, позивачу станом на момент подання позовної заяви (грудень 2020 року) було відомо про зміну власника квартири, оскільки позовна заява про визнання недійсним договору купівлі-продажу подана ним до Галицького районного суду м.Львова 20.12.2019р..

Колегія суддів звертає також увагу, що згідно із постановою від 19.05.2022р. Львівським апеляційним судом в ході розгляду справи №461/9575/20 за позовом ОСОБА_1 , в якому останній просив стягнути з Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_3 вартість будівельних робіт разом із вартістю витрачених будівельних матеріалів, проведених при забудові об`єму горища мандсардного поверху над квартирою АДРЕСА_1 , що становить 389 499,00 грн.,тобто по 185 750,00 грн. з кожного, було встановлено, що враховуючи фактичні обставини цієї справи, а також підстави та предмет заявленого позову, відповідачка ОСОБА_3 є неналежним відповідачем у справі, однак враховуючи те, що остання померла, провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_3 було закрито.

Аналогічно не заслуговують на увагу й доводи апелянтів на те, що укладення договору купівлі-продажу спрямоване на уникнення у відшкодуванні нанесених відповідачем збитків незаконною забудовою горища, відшкодування йому майнової та моральної шкоди, а також майнової шкоди будинку пам`ятці архітектури місцевого значення, оскільки під час розгляду справи ОСОБА_1 не доведено наявність таких обставин, зокрема, ним не доведено, що станом на момент укладення оспорюваного договору у ОСОБА_3 існувало невиконане та прострочене боргове зобов`язання перед позивачем та що спірне майно було відчужено на момент виникнення цього боргового зобов`язання.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що наявність інших судових справ за позовом ОСОБА_1 у провадженні Галицького районного суду м.Львова, зокрема цивільної справи 461/6903/19 про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, та цивільної справи №461/6728/19 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом приведення квартири до попереднього стану, не свідчить про майбутнє задоволення судом заявлених ним позовних вимог і саме в тому розмірі, що зазначений у позовних заявах.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, а саме Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №187509207 від 05.11.2019р., на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, зареєстровано приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М. право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , що свідчить про вчинення учасниками правочину дій, спрямованих на реальне виконання укладеного договору купівлі-продажу та спростовує доводи апелянтів наявності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.11.2019р., як такого, що є фіктивним.

Також на підтвердження фіктивності оспорюваного договору апелянти покликаються на відсутність нібито оплати за договором купівлі-продажу.

Згідно із п.5 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, продаж відчужуваної квартири за взаємною згодою сторін вчинено за 1 999 770 грн., які повністю оплачені покупцем продавцю до підписання цього договору. Сторони договору стверджують, що вони повністю розрахувалися між собою за продану квартиру і жодних фінансових претензій щодо розрахунків за продану квартиру не мають. Продавець і покупець свідчать, що вони обізнані з ринковими цінами на аналогічні квартири і на їх розсуд визначена в цьому договорі вартість саме цієї квартири є справедливою і відповідає її дійсній вартості. Розрахунок між сторонами проведено з дотриманням вимог чинного законодавства про порядок та форми розрахунків.

Як вбачається із письмових пояснень приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М., сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_8 при укладенні договору купівлі-продажу, пояснили, що ОСОБА_3 є жінкою похилого віку, потребуючою стороннього догляду, яка проживає за кордоном. Між нею та сином ОСОБА_5 існували довготривалі фінансові відносини, згідно яких син тривалий час передавав гроші матері та сплатив грошові кошти за квартиру АДРЕСА_1 . Тому сторони вирішили укласти договір купівлі-продажу квартири та в п.5 договору вказали, що кошти повністю оплачені покупцем продавцю до підписання цього договору, а не в день підписання договору.

Такі пояснення приватного нотаріуса узгоджуються із наданими поясненнями представника відповідача ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву, зокрема щодо оплати вартості квартири, у якому зазначено, що ОСОБА_3 понад 10 років проживала у своєї дочки у Німеччині, де проходила періодичне лікування, а гроші, отримані від сина за продаж квартири, витрачала на лікування та проживання в м. Оффенбург у Німеччині.

Відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.

Такі правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), де остання звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.

Колегія суддів звертає увагу, що наявність чи відсутність проведеного розрахунку не тягне за собою фіктивність, оскільки наслідки за правочином щодо зміни прав та обов`язків відбулись.

Враховуючи наведене, за наявності в договорі купівлі-продажу вказівки про те, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 1 999 770 грн., які були одержані продавцем від покупця до підписання цього договору, посилання позивача на відсутність доказів про розрахунок за квартиру є безпідставними та не свідчить про їх не проведення та не отримання їх продавцем.

З огляду на наведене, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав його фіктивності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у його задоволенні, оскільки такі не підтверджені належними і допустимим доказами того, що такі обставини дійсно існували під час укладення спірного договору, а іншого позивачем не доведено.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в справі № 6-951цс16 від 24 травня 2017 року, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відтак, заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Зокрема позивач повинен довести, що оспорюваним договором безпосередньо порушені права і законні інтереси заінтересованої особи; у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Враховуючи наведене вище, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується із виснуванням суду першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 не довів обставин, необхідних для визнання оспорюваного договору фіктивним, а саме таким, що укладений без мети настання реальних наслідків, як не довів і порушення своїх прав та законних інтересів укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу відповідачем.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Як вбачається із матеріалів справи (т.4 а.с.14-20) представником відповідача адвокатом Ярош В.В. 19.06.2023р. було подано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в тому числі у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем ОСОБА_1 14.08.2023 року було подано відзив на вищезгадану заяву, в якій останній покликався на те, що він є інвалідом першої групи з дитинства, та враховуючи його матеріальне становище, стан здоров`я та похилий вік, просив у задоволенні такої відмовити.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Колегія суддів вважає розмір витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем на стадії апеляційного розгляду справи і описаних в акті наданих послуг, необґрунтовано завищеним, оскільки на стадії апеляційного розгляду справи правова позиція сторони є вже сформованою, а всі докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, досліджені в суді першої інстанції. Враховуючи матеріальний стан позивача та стан його здоров`я, витрати адвоката відповідача на складання та подання відзиву на апеляційну скаргу та участь у двох судових засіданнях на цій стадії процесу, колегія суддів визначає у розмірі 3000 грн.

За встановлених і наведених вище обставин, такий розмір буде відповідати критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та результатів її розгляду.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням вимог закону та встановлених обставин у справі, на підставі досліджених доказів, яким надано належну правову оцінку, правильно вирішив спір, у повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному винесенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (Брумареску проти Румунії, №28342/95, п. 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що принцип правової визначеності також встановлює, що жодна сторона не вправі вимагати перегляду остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і постановлення нового рішення по суті. Повноваження суду апеляційної інстанції щодо перегляду рішення суду першої інстанції має використовуватися для виправлення судових помилок. (Желтяков проти України, №4994/04, п. 4244, рішення від 09.06.2001 р.)

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_1 адвоката Яцишина Андрія Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 27 лютого 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17.08.2023 року

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.