Справа № 136/2517/18
Провадження № 22-ц/801/1103/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 рокуСправа № 136/2517/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Копаничук С. Г.,

за участю секретаря судового засідання Різник Д. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її витребування,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 14.03.2023 року, ухвалене у складі судді Кривенка Д.Т. в приміщенні суду в м. Липовець, повний текст рішення складено 23.03.2023 року, -

в с т а н о в и в :

05.12.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» (далі - ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД») про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її витребування.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25.02.2017 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого успадкувала після смерті матері земельну ділянку площею 3,1315 га (кадастровий номер :05:000:0206), яка розташована на території Зозівської сільської ради. Позивачу стало відомо про наявність договору оренди землі № 244 від 20.08.2007, який нібито був укладений між ТОВ «Концерн Сімекс-Агро» та її матір`ю ОСОБА_2 . Вказаний договір був зареєстрований у Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК», про що вчинено запис від 14.08.2007 за № 6, а угода 15.11.2010 за № 28. Проте, зазначений договір та додаткову угоду до нього ОСОБА_2 не підписувала, оскільки остання з 14.03.2006 по 10.07.2008 відбувала покарання в колонії. Крім того договір не міг бути зареєстрований раніше дати його підписання.

Виходячи з наведеного, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_1 майном, а саме: витребувати в ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» на користь ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,1315 га (кадастровий номер :05:000:0206), яка розташована на території Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14.03.2023 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні належним ОСОБА_1 майном, а саме витребувано в ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» на користь ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,1315 га (кадастровий номер :05:000:0206), яка розташована на території Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області.

Стягнуто з ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп. та витрати на залучення експерта в розмірі 5148 (п`ять тисяч сто сорок вісім) грн 30 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 24.04.2023 року ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» подало апеляційну скаргу (вх. № 3582), в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити в позові.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що ухвалою суду першої інстанції від 16.12.2022 року необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» про призначення додаткової судово-почеркознавчої експертизи. Висновок експертів № 4652/4653/22-21 від 09.09.2022 року винесений з порушеннями Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, тому суд першої інстанції помилково оцінив висновок як належний та допустимий доказ. Також, позивач, зважаючи на тривале отримання нею та спадкодавцем орендної плати, не довела відсутність свого волевиявлення та волевиявлення ОСОБА_2 на перехід права оренди належної їй земельної ділянки до відповідача на умовах визначених договором оренди та додатковою угодою.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник відповідача Онуфрійчук Д. М. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 видане 25.11.2015 року.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом 25.02.2017 ОСОБА_1 успадкувала після смерті матері ОСОБА_2 земельну ділянку площею 3,1315 га (кадастровий номер :05:000:0206), яка розташована на території Зозівської сільської ради /т. 1 а. с. 9/.

Після прийняття спадщини ОСОБА_1 стало відомо про наявність договору оренди землі № 244 від 20.08.2007, який нібито був укладений між ТОВ «Концерн Сімекс-Агро» та її матір`ю ОСОБА_2 , за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яке знаходиться на території с. Зозів, загальною площею 3,1315 га, кадастровий номер № :05:000:0206. Договір укладено на 10 років.

Вказаний договір, був зареєстрований у Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК», про що вчинено запис від 14.08.2007 за № 6.

До договору оренди землі № 244 від 20.08.2007 року була укладена додаткова угода, умовами якої було змінено строк дії оренди та розмір орендної плати, яка зареєстрована у Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 15.11.2010 року за № 28.

/т. 1 а. с. 4-7/.

Зазначений договір та додаткову угоду до нього ОСОБА_2 не підписувала, оскільки остання з 14.03.2006 по 10.07.2008 відбувала покарання в колонії.

22.07.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань було внесено запис про зміну найменування ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» на ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», інші реквізити незмінні.

Відповідно до висновку експертів Вінницького відділення Київського НДІСЕ №4652/4653/22-21 від 09.09.2022 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 у вказаній додатковій угоді до договору оренди землі - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_2 у вищевказаній додатковій угоді до договору оренди землі - виконаний не самою ОСОБА_2 а іншою особою /т. 1 а. с. 200-204/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна додаткова угода до договору оренди, матір`ю позивача ОСОБА_2 не підписувалася, тобто не є укладеною, тому позивач, як нинішня власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення правочину в мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки.

Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на повному з`ясуванні обставин справи, правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частина 2 статті 16 визначає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно зі статтею 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. При цьому, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у випадку, коли позивач наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивачем відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України доведено, що додаткова угода до договору оренди землі № 244 від 20.08.2007 року, яка зареєстрована у Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК», про що Державному реєстрі земель вчинено запис від 15.11.2010 за № 28 матір`ю позивача ОСОБА_2 не підписувалася, тобто не є укладеною, тому позивач, як спадкоємець та власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення правочину в мотивах негаторного позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалою суду першої інстанції від 16.12.2022 року безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» про призначення додаткової судово-почеркознавчої експертизи, так як висновок експертів № 4652/4653/22-21 від 09.09.2022 року винесений з порушеннями Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 16.12.2022 року в задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-почеркознавчої експертизи відмовлено з тих підстав, що клопотання не містить обґрунтованих обставин, які б вказували на необхідність в призначенні додаткової судово-почеркознавчої експертизи. Також судом зазначено, що справа вже тривалий час перебуває на розгляді в суді, а тому необґрунтоване проведення додаткової експертизи та зупинення провадження у справі є порушенням розумного строку розгляду справи судом. Неясності у висновку експерта, на які зазначає ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», можуть бути усунуті шляхом допиту експерта в ході судового розгляду. /т. 1 а. с. 219-220/.

Крім цього, за своїм змістом клопотання ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» про призначення додаткової судово-почеркознавчої експертизи зводиться до дослідження експертами вільних/порівняльних підписів (заява про призначення/перерахунок пенсії від 22.08.2008 року, доручення від 15.03.2006 року, заява про призначення/перерахунок пенсії від 17.06.2003 року) ОСОБА_2 та визначення тієї обставини чи на порівняльних зразках дійсно міститься її підпис, тоді як об`єктом експертизи була додаткова угода до договору оренди землі № 244 від 20.08.2017 року і перелік матеріалів, які мав дослідити експерт було визначено ухвалою суду. До клопотання про призначення експертизи апелянтом не надано нових додаткових матеріалів.

Вінницький апеляційний суд зазначає, що ухвала суду першої інстанції про призначення експертизи не оскаржувалась в апеляційному порядку. Крім цього, зі змісту ухвали слідує, що представник відповідача у своїй заяві поданій до суду не заперечував щодо задоволення клопотання в частині призначення судової почеркознавчої експертизи. ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» не було позбавлено в суді першої інстанції можливості заявляти клопотання про витребування додаткових документів для проведення судової почеркознавчої експертизи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що дії позивача та ОСОБА_2 , яка уклала договір та додаткову угоду, за якими право оренди належної ОСОБА_2 земельної ділянки перейшло до ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД», отримувала орендну плату від товариства, а згодом дочка ОСОБА_2 ОСОБА_1 доводить, що вказана додаткова угода є неукладеною, суперечить попередній поведінці її матері і є недобросовісними, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем доведено позовні вимоги, зокрема те, що спірна додаткова угода до договору оренди матір`ю позивача ОСОБА_2 не підписувалася, а отже волевиявлення на укладення договору саме на тих умовах, що вказані у додатковій угоді в особи не було.

Отримання плати за фактичне користування земельною ділянкою не свідчить про дійсність укладеного з порушенням вимог статті 203 ЦК України правочину. Навіть підтверджений факт отримання плати за користування землею у спірних правовідносинах не може свідчити про погодження з умовами непідписаного орендодавцем договору, не створює правових наслідків, і не може впливати на подію укладення правочину, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору оренди землі у минулому.

За таких обставин колегія суддів вважає, що аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 14.03.2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

С. Г. Копаничук

Повний текст постанови складено 08.06.2023 року.