РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/15712/22

Провадження № 22-ц/4815/591/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Майданіка В. В.,

суддів: Ковальчук Н.М.,

Хилевича С.В.,

секретар Крижов В.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сулковського Богдана Павловича, діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Кучиної Н.Г. в м. Рівне, дата складення повного тексту рішення не зазначено, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, 3% річних, інфляційних втрат та процентів за користування чужими коштами,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

18 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь 238 204,30 грн безпідставно набутих коштів, інфляційних збитків в розмірі 41 983,16 грн, 3% річних в розмірі 4 842,85 грн та процентів за користування чужими коштами в розмірі 4 842,85 грн.

Позов обґрунтований наступним.

Він у грудні 2021 року звернувся до знайомого свого племінника ОСОБА_3 відповідача ОСОБА_2 , з проханням допомогти придбати легковий автомобіль Volkswagen Passat з США на автомобільному аукціоні Copart.com або Iaai.com з доставкою в Україну. Про надання таких послуг вони мали укласти відповідний договір у майбутньому. Оскільки ОСОБА_2 є знайомим його племінника, він попросив ОСОБА_3 спілкуватись з ОСОБА_2 з приводу придбання автомобіля.

03.01.2022р. ОСОБА_3 по мессенджеру "viber" повідомив його, що через автомобільний аукціон Iaai.com ОСОБА_2 , без укладення договору з ним та узгодження з ним умов такого договору, прибав йому автомобіль Volkswagen Passat, vin-код: НОМЕР_1 за 2 150 доларів США. З доставкою в Україну та оформленням його вартість в Одесі мала скласти 7 700 доларів США. Вказані кошти необхідно було перерахувати на картковий рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_2 в гривні в сумі 88 000 грн.

04.01.2022р він передав своєму племіннику ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 88 000 грн, які ним були перераховані ОСОБА_2 на його картковий рахунок, що підтверджується банківськими квитанціями Приватбанк №TS212274 в сумі 38 000 грн; № НОМЕР_3 в сумі 50 000 грн.

12.01.2022 р ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 його, що необхідно заплатити за доставку автомобіля в Україну грошові кошти в сумі 65 900 грн та 20 доларів США додатково комісія за переказ. Цього ж дня, він перерахував ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 66 954,17 грн, що підтверджується дублікатом чека AT "ПриватБанк" №TS204667 від 22.07.2022р.

20.04.2022р ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 його, що необхідно ще заплатити 83 000 грн та зазначив, що автомобіль буде завозитись на територію України на ім`я ОСОБА_2

21.04.2022р він оплатив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 83 250,13 грн, що підтверджується банківськими квитанціями AT "ПриватБанк" № НОМЕР_4 в сумі 28 000 грн; №TS208491 в сумі 55 250,13 грн.

Проте, з квітня 2022 року і до теперішнього часу між ним та ОСОБА_2 не укладений договір надання послуг, доручення, тощо. Відповідач не відповідає на його дзвінки, смс-повідомлення, не надав жодної інформації щодо того, чи взагалі купувався ним автомобіль Volkswagen Passat, vin-код: НОМЕР_1 , за який ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 238 204,30 грн.

З огляду на відсутність договірних зобов`язань між сторонами, грошові кошти в розмірі 238 204,30 грн набуті відповідачем від нього без достатньої правової підстави. Отримавши ці грошові кошти без достатньої правової підстави, у відповідача, на підставі ст.1212 ЦК України, виникло зобов`язання по поверненню йому вказаних коштів.

Також, з урахуванням положень ст.625 ЦК України, за прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених коштів просив стягнути 41 983,16 грн інфляційних збитків, 3 % річних в розмірі 4 842,85 грн та процентів за користування чужими коштами в розмірі 4 842,85 грн.

07.11.2022 року ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за вказаним позовом, з викликом сторін (а.с.26-27).

13 лютого 2023 року адвокат Сулковський Богдан Павлович, діючий від імені відповідача ОСОБА_2 , подав додаткові пояснення на позов, в яких вказав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки безпідставно набуті кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Зазначив, що позивач сплатив відповідачу кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). До вказаних правовідносин, які склалися між сторонами даної справи представник відповідача посилається на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (а.с.53-56).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2023 року позов було задоволено, з відповідача на користь позивача було стягнуто грошові кошти в сумі 289 873,16 грн, які складаються з: суми безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 238 204,30 грн; 3% річних в розмірі 4 842,85 грн; інфляційних втрат в розмірі 41 983,16 грн; процентів за користування чужими коштами в розмірі 4 842,85 грн. Крім того, з відповідача на користь позивача було стягнуто суму понесених судових витрат в розмірі 2 898,73 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем сплачено на рахунок відповідача кошти в сумі 238 204,30 грн, що не заперечується стороною відповідача, а тому вказані кошти, перераховані позивачем відповідачу, є безпідставно набутим майном, протилежного суду не доведено, відтак відповідач зобов`язаний повернути ці кошти позивачу.

Також суд виходив з того, що за змістом ст.ст.625, 1212 ЦК України положення ст.625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених коштів нараховуються 3% річних від простроченої суми та інфляційні відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. При цьому, суд встановив, що розрахунок позивача інфляційних нарахувань та 3% річних є арифметично правильним та не виходить за межі розрахунку здійсненого судом, а відтак загальна сума інфляційних нарахувань та 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить відповідно 41 983,16 грн та 4 842,85 грн.

Також суд виходив з того, що згідно із ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст.536 цього Кодексу). Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст.536 ЦК України). Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються проценти згідно зі ст.536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. Таким чином, суд виходив з суми простроченого грошового зобов`язання в розмірі 238 204,30 грн за період з 04.01.2022р по 17.10.2022р і вважав, що стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ч.2 ст.1214 ЦК України підлягають відсотки в розмірі 4 842,85 грн. На думку суду, вказаний розрахунок позивача слід прийняти до уваги, оскільки він ніким не спростований та не оспорений.

Крім того, суд виходив з того, що посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 є недоречним, оскільки така постанова не є релевантною до цієї справи, бо правовідносини, що були предметом розгляду ВС, не є тотожними щодо справи, яка є предметом даного розгляду.

На вказане судове рішення представником відповідача подана апеляційна скарга, в якій ставиться питання про його скасування й ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому він послався на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, зазначив, що суд не прийняв до уваги того, що наведена позивачем у позові інформація про те, що сторони мали укласти договір про надання послуг в майбутньому, не відповідає дійсності. Сторони домовилися про умови надання послуг в усному порядку, при цьому позивач не пропонував укласти договір, а тим паче не ставив умови про укладання договору в письмовому порядку у майбутньому. Відповідно, між сторонами було укладено усний договір, згідно якого позивачем і було переведено кошти. І при цьому, як зазначив скаржник, важливо зазначити, що питання про повернення коштів у випадку, якщо договір з якихось причин виконано не буде, відповідачем не ставилося.

Також вказав, що поза увагою суду залишилось те, що згідно пункту VІІ.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Тлумачення ст.8 Конституції України (в Україні діє принцип верховенства права), п.6 ст.3 ЦК України (загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність), ст.ст.1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. А тому вказав, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Зазначив, що у цій справі позивач сплатив відповідачу кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Схожий висновок був викладений у постанові Верховного Суду від 11.01.2023 року у справі № 548/741/21. Проте, як вказав скаржник, суд першої інстанції зробив невірний висновок про недоречність посилання на вказану постанову Верховного Суду з огляду на нетотожність правовідносин, адже, як зазначив скаржник, в цій справі, і у справі № 548/741/21 предметом спору є повернення безпідставно отриманих коштів, що передбачено ст.1212 ЦК України.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

ОСОБА_3 є племінником позивача ОСОБА_1 через якого позивач здійснював придбавання автомобіля Volkswagen Passat з США на автомобільному аукціоні Copart.com або Iaai.com з доставкою в Україну, що сторонами не заперечується.

04 січня 2022 року ОСОБА_3 сплатив на рахунок відповідача ОСОБА_2 88 000,00 грн, що підтверджується квитанціями №TS212274 в сумі 38 000,00 грн від 04 січня 2022 року та №TS212274 в сумі 50 000,00 грн від 04 січня 2022 року (а.с.17).

21 квітня 2022 року позивач ОСОБА_1 сплатив на рахунок відповідача ОСОБА_2 83 250,13 грн, що підтверджується банківськими квитанціями AT "ПриватБанк" № НОМЕР_4 в сумі 28 000,00 грн; №TS208491 в сумі 55 250,13 грн (а.с.17 звор.).

22 липня 2022 року позивач ОСОБА_1 сплатив на рахунок відповідача ОСОБА_2 66 954,17 грн, що підтверджується дублікатом чека AT "ПриватБанк" №TS204667 від 22.07.2022 року (а.с.17 звор.).

В суді першої інстанції в якості свідка був допитаний ОСОБА_3 , показання якого по суті підтверджують обставини, на які посилається позивач (а.с.48, 49-51).

Нормативно-правове обґрунтування

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до положень ст.1212 ЦК України:

--- особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина 1);

--- положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2);

--- положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина 3).

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна в набувача без достатніх правових підстав.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст. 202, ч.ч.1, 2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч.2 ст.11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст.11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст.1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Вищезазначена правова позиція висловлена Великою палатою Верховного Суду в справі № 922/3412/17 від 20.11.2018 року.

Конструкція ст.1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми ст.1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.06.2020 року у справі № 310/5835/13-ц (провадження № 61-46496св18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року висловлено правову позицію у справі № 390/34/17, зазначено, що: "добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Згідно Постанови Правління Національного Банку України від 05.11.2014 №705 "Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів" користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу навіть за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд вважає, що в силу положень ч.3 ст.89 ЦПК України судом першої інстанції в частині вирішення питання про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів на користь позивача в розмірі 238 204,30 грн всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів на користь позивача в розмірі 238 204,30 грн, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в цій частині правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють.

Під час розгляду справи судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивачем сплачено на рахунок відповідача кошти в сумі 238 204,30 грн, що не заперечується стороною відповідача, а тому вказані кошти, перераховані позивачем відповідачу, є безпідставно набутим майном, протилежного суду не доведено, відтак відповідач зобов`язаний повернути ці кошти позивачу.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, посилання сторони відповідача на постанову Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 є недоречним, оскільки правовідносини у тій справі не є тотожними правовідносинам у цій справі.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків в розмірі 41 983,16 грн, 3% річних в розмірі 4 842,85 грн та процентів за користування чужими коштами в розмірі 4 842,85 грн.

Так, відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального прав.

На думку апеляційного суду є необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних збитків в розмірі 41 983,16 грн, 3% річних в розмірі 4 842,85 грн та процентів за користування чужими коштами в розмірі 4 842,85 грн, оскільки вони є недоведеними та передчасними, адже, з одного боку, позивачем не доведено термін, під час якого відповідач безпідставно зберігав у себе гроші, а, з іншого боку, не можна вважати, що грошове зобов`язання є простроченим, відтак відсутні підстави для застосування відповідно ст.536 та ч.2 ст.625 ЦК України.

Вказані норми закону (ст.536, ч.2 ст.1214, ч.2 ст.625 ЦК України) можуть бути застосовані лише до боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання і щодо якого є доведеним факт конкретного терміну прострочення, чого в даній справі не доведено.

Натомість, за встановлених обставин справи (недоведення позивачем того, що відповідач мав повернути йому оспорювану суму коштів у визначений час) вказані норми закону (ст.536, ч.2 ст.1214, ч.2 ст.625 ЦК України) не можуть бути застосовані, оскільки не доведено конкретний термін (час), коли відповідач мав повернути безпідставно отримані кошти.

Тобто, за встановлених обставин справи у цій справі вимога про стягнення інфляційних збитків за весь час прострочення, 3% річних від простроченої суми та процентів за користування чужими коштами може бути задоволена лише у разі невиконання цього рішення суду про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 238 204,30 грн.

Таким чином, не можна визнати законним та обґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків в розмірі 41 983,16 грн, 3% річних в розмірі 4 842,85 грн та процентів за користування чужими коштами в розмірі 4 842,85 грн.

В решті доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами і є такі, що висновки суду не спростовують.

Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на неврахування судом того, що між сторонами був укладений усний договір про надання послуг, згідно якого позивачем і було переведено кошти, і що позивач не пропонував укласти договір, а тим паче не ставив умови про укладання договору в письмовому порядку у майбутньому. І, як вказав скаржник, питання про повернення коштів у випадку, якщо договір з якихось причин виконано не буде, відповідачем не ставилося.

При цьому апеляційний суд враховує те, що, як встановлено судом, відповідач (набувач) безпідставно збагатився за рахунок позивача (потерпілого), прийнявши від нього грошові кошти в розмірі 238 204,30 грн в рахунок майбутнього продажу позивачу автомобіля, а тому зобов`язаний повернути йому вказані кошти. Вказані обставини підтверджуються позивачем, свідком ОСОБА_3 та, по суті, не заперечуються й відповідачем.

Також, підлягають відхиленню й посилання скаржника на залишення поза увагою судом того, що позивач сплатив відповідачу кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). А тому, на його думку, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню.

При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що за встановлених обставин, які по суті сторонами визнаються, позивач, як потерпіла особа, здійснивши сплату відповідних коштів відповідачу, не знав та й не міг знати, що в нього відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати вказаних коштів, адже він сплачував відповідачу грошові кошти в розмірі 238 204,30 грн в рахунок майбутньої купівлі у відповідача автомобіля. А тому не можна вважати, що позивач поводився суперечливо, вимагаючи повернення сплачених коштів.

Як вже було зазначено, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що посилання сторони відповідача на постанову Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 є недоречним, оскільки правовідносини у тій справі не є тотожними правовідносинам у цій справі.

Висновки суду апеляційної інстанції

З огляду на зазначене, відповідно до п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків в розмірі 41 983,16 грн, 3% річних в розмірі 4 842,85 грн та процентів за користування чужими коштами в розмірі 4 842,85 грн й постановити нове рішення про відмову в позові в цій частині. В решті це ж рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Сулковського Богдана Павловича, діючого від імені ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних збитків в розмірі 41 983,16 грн, 3% річних в розмірі 4 842,85 грн та процентів за користування чужими коштами в розмірі 4 842,85 грн скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в позові в цій частині.

В решті це ж рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 27 квітня 2023 року.

Головуючий суддя Майданік В. В.

Судді: Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.