№ 336/283/22
29 травня 2023 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Боєва Є.С., за участі секретаря судового засідання Журавель Д.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» до комісії по трудових спорах виробничого підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - про скасування рішення комісії по трудових спорах,
Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» звернулося до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає наступне. На виконання норм ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 46 КЗпП України, на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020p., №1236, «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»; з урахуванням наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021р., N 2153, «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», позивач наказом № 327/ОС «По особовому складу» від 09.12.2021 року відсторонив відповідача ОСОБА_1 , що працює провідником пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення) дільниці обслуговування пасажирів «Запорізького моторвагонного депо регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», від роботи з 09.12.2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/6).
Відповідач ОСОБА_1 16.12.2021 року звернувся до комісії по трудовим спорам структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» з заявою про вирішення індивідуального трудового спору, в якій просив скасувати наказ №327/ОС «По особовому складу» від 09.12.2021 року, згідно якого він був відсторонений від роботи.
Рішенням комісії по трудовим спорам виробничого підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 21.12.2021 № 9 (за підписом голови КТС Тріщук В.В. та секретаря КТС Марченко Ю.В.) наказ № 327/ОС «По особовому складу» від 09.12.2021 року скасовано з посиланням на загальні норми матеріального права, закріплені в ст.ст. 3, 19, 32 Конституції України, ч. 1 ст. 29 Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (від 06.04.2000р., N 1645-III ), ст. 286 ЦК України, ст. 235 КЗпП України.

Позивач вважає, що комісія по трудовим спорам залишила поза увагою ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», спрямований на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020р., N540-IX, яким були внесені зміни до розділу Х "Прикінцевих положень» ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», від 06 квітня 2000 року, N 1645. Так розділ Х "Прикінцевих положень» доповнений пунктом 25 такого змісту: «25. Тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб». За порушення встановлених обмежувальних протиепідемічних заходів особи несуть відповідальність згідно із законом, наприклад: відповідальність, передбачену ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей». Також позивач вважає, що вимога керівника АТ «Укрзалізниці» про обов`язкову вакцинацію працівників проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто, в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів (стратегічного підприємства АТ «Укрзалізниця») над особистими інтересами працівника ОСОБА_1 , тобто таке втручання АТ «Укрзалізниці» в права та інтереси ОСОБА_1 шляхом його відсторонення від роботи має об`єктивні підстави та є виправданим. Позивач просив суд скасувати рішення комісії по трудовим спорам структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 21.12.2021 р. № 9

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2022 року дану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усуненні недоліків позовної заяви, а саме, оплати позивачем судового збору у розмірі 2481 грн. (а. с. 15-16).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2022 року відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику сторін) (а. с. 20-21).

Ухвалою від 13.07.2022 року здійснено перехід до розгляду справи в порядку позовного провадження з повідомленням (викликом сторін), судове засідання призначено на 05.09.2022 року (а. с. 40).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.09.2022 р. на підставі п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України зупинено провадження у справі до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (справа № 130/3548/21) в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду (а. с. 52).

Ухвалою від 16.03.2023 р. поновлено провадження у справі, справу призначено до розгляду на 29.05.2023 р.(а. с. 54).

29.05.2023 р. від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких представник позивача вказував на наявність Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 р. (у справі № 130/3548/21) щодо роз`яснення критеріїв правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини (у правовідносинах, які тотожні даному спору, а також має місце тотожній предмет спору). Також позивач просив суд при вирішенні спору врахувати наявну судову практику Верховного Суду - у справах щодо відсторонення від роботи певних працівників АТ «Укрзалізниця» у зв`язку із відмовою здійснення щеплення від короновірусу COVID-19. Крім того, позивач вказав, що у разі неявки відповідача та інших учасників справи не заперечує проти розгляду справи у відсутності сторін без фіксації судового засідання технічними засобами (а. с. 56-58).

Від відповідачів відзив на позов не надходив.

В судове засідання учасники справи не з`явилися.

Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ч. 4 ст.223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 працює на посаді провідника пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення) дільниці обслуговування пасажирів відокремленого структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (а. с. 38).

Наказом структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 327/ОС від 09.12.2021 ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о) (а. с. 39).

У даному наказі зазначена підстава відсторонення від роботи: ст. 46 КЗпП, частина 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, пункт 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 та лист ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 30.11.2021 р. № 13 (а. с. 39).

На даному наказі є власноручний надпис ОСОБА_1 , що він не згодний через порушення конституційних та трудових прав, тому 16.12.2021 р. ОСОБА_1 звернувся до комісії по трудовим спорам (далі по тексту - КТС) структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з приводу вирішення індивідуального трудового спору, який виник внаслідок розбіжностей між ним та адміністрацією структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Рішенням комісії по трудових спорах № 9 від 21.12.2021 скасовано наказ № 327/ОС від 09.12.2021 «По особовому складу» та зазначено щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника на підставі ст. 235 КЗпП (а. с. 9).

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням КТС, в позові вказав на те, що КТС неправильно вмотивувала своє рішення, крім того позивач зазначав, що оскаржуване ним рішення КТС не відповідає вимогам закону, не оформлене належним чином - відсутні прізвища членів комісії, власника або представників уповноваженого ним органу, результати голосування та рішення не засвідчено печаткою (штампом). Також позивач має сумнів щодо легітимності КТС, тому просив суд рішення комісії по трудових спорах № 9 від 21.12.2021 р. скасувати (а. с. 5-8).

Законодавством передбачено, що з метою урегулювання трудових спорів, що виникають на підприємствах, в установах та організаціях створюється комісія по трудових спорах. Порядок створення та організації роботи комісії по трудових спорах регламентовано ст.223-230 Кодексу законів про працю України.

Статтею 223 КЗпП України передбачено, що комісія по трудових спорах обирається загальними зборами (конференцією) трудового колективу підприємства, установи, організації з числом працюючих не менш як 15 чоловік.

Порядок обрання, чисельність, склад і строк повноважень комісії визначаються загальними зборами (конференцією) трудового колективу підприємства, установи, організації. При цьому кількість робітників у складі комісії по трудових спорах підприємства повинна бути не менше половини її складу.

Комісія по трудових спорах обирає із свого складу голову, його заступників і секретаря комісії.

Статтею 227 КЗпП України передбачено, що комісія по трудових спорах приймає рішення більшістю голосів її членів, присутніх на засіданні. У рішенні зазначаються: повне найменування підприємства, установи, організації, прізвище, ім`я та по батькові працівника, який звернувся до комісії, або його представника, дата звернення до комісії і дата розгляду спору, суть спору, прізвища членів комісії, власника або представників уповноваженого ним органу, результати голосування і мотивоване рішення комісії. Копії рішення комісії у триденний строк вручаються працівникові, власникові або уповноваженому ним органу.

Відповідно до положень статті 228 КЗпП України у разі незгоди з рішенням комісії по трудових спорах працівник чи власник або уповноважений ним орган можуть оскаржити її рішення до суду в десятиденний строк з дня вручення їм виписки з протоколу засідання комісії чи його копії. Пропуск вказаного строку не є підставою відмови у прийнятті заяви. Визнавши причини пропуску поважними, суд може поновити цей строк і розглянути спір по суті. В разі коли пропущений строк не буде поновлено, заява не розглядається, і залишається в силі рішення комісії по трудових спорах (далі по тексту - КТС).

Згідно рекомендацій, викладених у п. 5 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», незалежно від того, працівником, власником або уповноваженим ним органом порушена справа, після вирішення спору в комісії по трудових спорах суд розглядає її в порядку позовного провадження як трудовий спір, що вирішувався в комісії по трудових спорах, тобто, як вимогу працівника до підприємства, установи, організації.

Аналіз змісту наведених норм трудового законодавства дозволяє дійти висновку, що предметом судового розгляду є не законність/незаконність рішення КТС, постановленого цим органом за заявою працівника, а законність/незаконність вимог працівника, з якими він попередньо звернувся до комісії, тобто, вирішується саме трудовий спір між роботодавцем та працівником.

Аналогічна правова позиції викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.04.2021 у справі 487/2492/16-ц, яку суд враховує в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Як зазначалося раніше, позивач вказував на те, що оскаржуване ним рішення КТС № 9 від 21.12.2021 року складено з порушенням вимог щодо його оформлення і він має сумнів щодо легітимності КТС.

Проте, виходячи з вищевикладених позицій Верховного Суду стосовно предмету судового розгляду, суд не бере до уваги такі доводи позивача, оскільки в даній справі предметом судового розгляду мають бути вимоги ОСОБА_1 , викладені ним в заяві від 16.12.2021 р. до КТС з приводу вирішення індивідуального трудового спору - щодо незаконності наказу позивача № 327/ОС «По особовому складу» від 09.12.2021 року - про його відсторонення від роботи.

Оскаржуване позивачем рішення КТС має бути досліджено саме з позиції того, чи є законним (або незаконним) наказ структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 327/ОС «По особовому складу» від 09.12.2021 року - про відсторонення ОСОБА_1 , що працює провідником пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення) дільниці обслуговування пасажирів від роботи з 09.12.2021 р. без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о) (а. с. 39).

Тобто, в разі, якщо суд прийде до висновку, що даний наказ про відсторонення від роботи є законним та правомірним, то рішення КТС про скасування наказу про відсторонення має бути скасоване і навпаки.

За змістом статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;6) як розподілити між сторонами судові витрати;7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 2. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Суд, вирішуючи даний спір, досліджує обставини справи та докази, надані сторонами з позицій наступного:

-чи був наказ структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 327/ОС «По особовому складу» від 09.12.2021 року - про відсторонення ОСОБА_1 - провідника пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення дільниці обслуговування пасажирів від роботи з 09.12.2021 р. без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 - законним, правомірним;

-чи мало місце порушення прав відстороненого працівника в зв`язку з невиплатою заробітної плати на час відсторонення від роботи;

-чи переслідувало втручання у право відстороненого працівника на повагу до його приватного життя легітимну мету, як це передбачено змістом пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, досліджуючи питання щодо законності та правомірності наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За змістом ч.2 статті 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом(ч. 4 статті 43 Конституції України).

Відповідно до ч.1 статті 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

КТС, ухваливши 21.12.2021 р. оскаржуване позивачем рішення № 9, згідно якого за результатами голосування було скасовано наказ № 327/ОС від 09.12.2021 року «По особовому складу» (про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати ОСОБА_1 ) в мотивуванні вказувала, що у наказі від 09.12.2021 року № 327/ОС адміністрація посилалася на наказ МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, який на думку КТС жодного відношення до працівників транспортної галузі не має. Також в мотивуванні рішення КТС вказано, що адміністрація в наказі № 327/ОС посилалася на п. 41-6 Постанови КМ України від 09.12.2020 № 1236, дана Постанова КМУ є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу силу і не може змінювати правове регулювання визначене законом (а. с. 9).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Вирішуючи даний спір, суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 р. (у аналогічній справі № 130/3548/21) та позиції, викладені в інших Постановах ВС з розгляду аналогічних спорів. В Постанові Великої палати Верховного Суду від 14.12.2022 р. (справа № 130/3548/21) зокрема зазначено, що у вирішенні цього спору в цілому та поставленого перед ним завдання суд визначив основною правовою проблемою, яка підлягає розв`язанню, з`ясування таких підстав та умов, за яких працівник має проходити обов`язкове щеплення проти COVID-19 відповідно до закону, а також підстав та порядку для відсторонення працівника від роботи у разі відмови або ухилення від проходження обов`язкової вакцинації. Проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 встановлено законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Частинами третьою, четвертою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлено, що у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Системний аналіз норм права дає підстави для висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими (пункт 10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21). В даній справі сторонами не заперечується той факт, що роботодавець довів до відома працівників наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення згідно листа-ознайомлення від 30.11.2021 р. № 13.

Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлено права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

За статтею 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90) (далі - Положення про МОЗ України), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 зазначеного Положення).

Наказом МОЗ України № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього Переліку увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Наказом МОЗ України від 01 листопада 2021 року № 2393, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 08 листопада 2021 року за № 1452/37074, затверджено зміни до Переліку № 2153, доповнено цей Перелік новими пунктами 4-6 такого змісту:

«4. Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади;

5. Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів;

6. Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83».

До Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, віднесено і АТ «Українська залізниця».

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 доповнено постанову Кабінету Міністрів України № 1236 новим пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженій МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 (з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ України від 30 серпня 2011 року № 544) подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (пункт 11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21).

Таким чином суд дійшов висновку, що наказ структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 327/ОС «По особовому складу» від 09.12.2021 року - про відсторонення ОСОБА_1 - провідника пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення) дільниці обслуговування пасажирів від роботи з 09.12.2021 р. без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о) ґрунтується на законі і є правомірним.

Досліджуючи питання щодо порушення (або не порушення) прав відстороненого працівника в зв`язку з невиплатою йому заробітної плати на час відсторонення від роботи суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

У зв`язку із викладеним у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи потрібно виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати (пункт 12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21).

Суду не надано будь-яких доказів, що в разі правомірного відсторонення від роботи ОСОБА_1 роботодавець повинен був нараховувати йому заробітну плату в силу умов колективного договору або трудового договору.

Суд також досліджує даний спір і з точки зору того, чи переслідувало втручання у право відстороненого працівника на повагу до його приватного життя легітимну мету, як це передбачено змістом пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, пунктом 1 статті 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно пункту 2 статті 8 Конвенції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Наказом МОЗ України від 25 лютого 2020 року № 521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ України від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19.

11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 Всесвітня організація охорони здоров`я офіційно визнала пандемію COVID-19.

Постановою від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова № 211) Кабінет Міністрів України у межах усієї території України встановив карантин на період із 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211» назву і текст Постанови № 211 викладено в новій редакції.

У подальшому, з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції, постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 квітня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928, від 23 грудня 2022 року № 1423 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу - до 30 квітня 2023 року). Наведеними постановами встановлено низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах.

24 грудня 2020 року МОЗ України видало наказ № 3018, яким затвердило Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках (далі - Дорожня карта). Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні. Дорожня карта в первинній її редакції передбачала, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп, проте наказом МОЗ України від 27 жовтня 2021 року № 2362 абзац про добровільність цієї вакцинації було виключено.

Поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети (пункт 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21.

Враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 щодо законності проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, правомірності відсторонення від роботи працівника, який не пройшов обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, суд під час вирішення цієї справи не вважає за потрібне окремо наводити мотиви цих обставин, які є ідентичними у справі № 130/3548/21.

Щодо пропорційності втручання у приватне життя у пункті 14.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що розглядаючи цю категорію справ, суд повинен оцінювати виключно питання пропорційності описаного втручання у приватне життя позивача. Критерії оцінки пропорційності сформульовані у пункті 14.9 постанови, зокрема, потрібно враховувати такі обставини:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Судом встановлені фактичні обставини справи, а саме, що відповідач ОСОБА_1 з 23.07.2020 р. працює на посаді провідника пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення) дільниці обслуговування пасажирів відокремленного структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (а. с. 38).

Наказом структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 327/ОС від 09.12.2021 ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о) (а. с. 39).

У даному наказі зазначена підстава відсторонення від роботи: ст. 46 КЗпП, частина 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, пункт 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 та лист ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 30.11.2021 р. № 13. На даному наказі є власноручний напис ОСОБА_1 про те, що він не згодний через порушення конституційних та трудових прав, тому 16.12.2021 р. ОСОБА_1 звернувся до комісії по трудовим спорам (далі по тексту - КТС) структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з приводу вирішення індивідуального трудового спору, який виник внаслідок розбіжностей між ним та адміністрацією структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Рішенням комісії по трудових спорах № 9 від 21.12.2021 скасовано наказ № 327/ОС від 09.12.2021 «По особовому складу» з підстав невідповідності вимогам закону та зазначено щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника на підставі ст. 235 КЗпП України (а. с. 9).

Виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, суд з огляду на вищевикладені позиції Верховного Суду виходить з того, що держава зобов`язана здійснити ефективні заходи - зокрема, правове регулювання та відповідну адміністративну практику - з метою захисту людини і суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Через поширення хвороби під загрозою опинилося життя і здоров`я людей, фундаментальні конституційні цінності.

Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я є найбільш тісно пов`язаними. Відповідно до частини першої статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя.

Згідно з частиною першою статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства та враховуючи, що особливість роботи ОСОБА_1 як провідника пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення) дільниці обслуговування пасажирів відокремленного структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» зумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівниками підприємства та безпосередньо з пасажирами приміських поїздів, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяє його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (дистанційну або надомну) організувати неможливо в силу характеру цієї посади, тому АТ «Українська залізниця» (в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця») правомірно було змушене ухвалити рішення про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

З огляду на те, що за ОСОБА_1 на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновлюється одразу після усунення позивачем причин, що зумовили відсторонення від роботи та після його допуску до роботи (виконання робіт), то суд не вбачає порушення права ОСОБА_1 на працю, передбачене у статті 43 Конституції України.

Принцип пропорційності втручання у право відстороненого працівника на повагу до приватного життя не було порушено в результаті відсторонення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку з непроходженням обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 на час до моменту, коли буде усунуто причини такого відсторонення. За обставинами справи загроза створення небезпеки оточуючим діями ОСОБА_1 (його бездіяльністю) переважає над метою обмеження втручання у право на повагу до приватного життя. У цій справі сторонами не доведені обставини, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення ОСОБА_1 від роботи становило непропорційне втручання у його приватне життя.

Поведінка ОСОБА_1 свідчить, що він відмовився надавати роботодавцеві докази проходження обов`язкового щеплення або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, а тому за обставин ненадання таких відомостей роботодавцеві обґрунтованим є ухвалення ним рішення про відсторонення працівника від роботи.

Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, таке індивідуальне обмеження (тимчасове відсторонення від роботи невакцинованого працівника) відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19.

У спорі, що розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права на працю протиставляється загальному праву (інтересу) інших працівників, які провели щеплення, та праву (інтересу) пасажирів поїздів з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні превалює принцип переваги надзвичайно важливих суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим (постанови Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17, від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 ).

Суд, з огляду на позиції, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 дійшов висновку, що обов`язковість щеплень є втручанням у право особи на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції, але таке втручання є виправданим з огляду на потребу охорони громадського здоров`я інших осіб, для попередження поширення серед населення захворювання, яке належить до особливо небезпечних інфекційних хвороб, тому право ОСОБА_1 на працю тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки він не вакцинувався проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, що є обов`язковим з огляду на займану ним посаду, та не надав медичну довідку належної форми про абсолютні протипоказання для вакцинації.

Враховуючи позиції, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, суд дійшов висновку, що відсторонення від роботи ОСОБА_1 відбулося правомірно, у порядку, передбаченому законодавством та з урахуванням легітимної мети відсторонення працівника, оскільки характер виконуваної ОСОБА_1 роботи передбачає велику кількість соціальних контактів на робочому місці, а тому відсутність у нього вакцинації проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих.

Тобто, наказ структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 327/ОС «По особовому складу» від 09.12.2021 року - про відсторонення ОСОБА_1 - провідника пасажирського вагона (у поїздах приміського сполучення) дільниці обслуговування пасажирів від роботи з 09.12.2021 р. без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о) є законним, правомірним та таким, що переслідував легітимну мету.

За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме, підлягає скасуванню рішення комісії по трудовим спорам виробничого підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 21.12.2021 № 9 (за підписом голови КТС Тріщук В.В. та секретаря КТС Марченко Ю.В.) про скасування наказу № 327/ОС «По особовому складу» від 09.12.2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 280-285, 353, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» до комісії по трудових спорах виробничого підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування рішення комісії по трудових спорах задовольнити в повному обсязі.

Скасувати рішення комісії по трудовим спорам виробничого підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 21.12.2021 № 9 (за підписом голови КТС Тріщук В.В. та секретаря КТС Марченко Ю.В.) про скасування наказу № 327/ОС «По особовому складу» від 09.12.2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються такі відомості:

Позивач - Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», знаходиться за адресою: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд.108; .

Відповідач 1 - Комісія по трудовим спорам структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Аваліані, буд.4-Б.

Відповідач 2 - ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП невідомий.

Третя особа - ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа - ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП невідомий.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Є.С. Боєв

29.05.23