Справа № 504/2574/16-ц
провадження №2/504/76/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2023смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Доброва П.В.,

при секретарі ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Доброслав цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

05 серпня 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача завдану матеріальну шкоду у розмірі 38625,17грн., моральну шкоду у розмірі 60000,00грн., судовий збір у розмірі 986,53грн.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 26.03.2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля TOYOTA «Камрі», якою керував позивач, та автомобіля TOYOTA «РАВ 4» під керуванням відповідача. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 08.06.2016р. відповідача визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, але, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, відповідача звільнено від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закрито, цивільний позов позивача залишено без розгляду. В результаті ДТП позивач отримав травму, перебував на лікуванні у медичних закладах, втратив заробіток, в результаті чого був порушений його нормальний спосіб життя. Отже, внаслідок ДТП позивачу спричинено матеріальні та моральні збитки.

Відповідач ОСОБА_2 скористався своїм процесуальним правом та надав до суду заперечення, в яких проти задоволення позову заперечував, обґрунтовуючи їх тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо його витрат на лікування, поїздок до лікарні, втрати заробітку, а також моральної шкоди. У позові просив відмовити в повному обсязі.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області Рідник І.Ю. від 12.08.2016 року було відкрито провадження у справі.

04.12.2017року у зв`язку із відрахуванням судді Рідник І.Ю. зазначену цивільну справу було прийнято до провадження суддею Добровим П.В.

Під час розгляду справи позивач наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Подав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю сторін за матеріалами, наявними у справі, позов просив задовільнити.

Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю сторін за матеріалами, наявними у справі, проти позову заперечував.

За даних обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи доводи учасників справи, які викладені у процесуальних заявах, поясненнях та запереченнях, оцінивши докази, що перебувають в матеріалах цивільної справи, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяних в результаті ДТП, підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи, вбачається, що 26.03.2013 року о 19:30 год. на 27 км. автодороги Одеса Южне сталася дорожньо-транспортна пригода. Судом встановлено, що в напрямку м.Одеса рухався автомобіль Тойота РАВ-4, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який на 38 км+300 м зазначеної автодороги біля с. Визирка Комінтернівського району Одеської області, порушивши Правила дорожнього руху України, не впорався з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення з автомобілем Тойота Камрі, реєстраційний № НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався у зустрічному напрямку, не порушуючи правила безпеки дорожнього руху.

В силу ч.1 ст.128 КПК України (в редакції, яка діяла на момент пред`явлення позивачем цивільного позову) особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 було пред`явлено до ОСОБА_2 цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

30.04.2014 року вироком Комінтернівського районного суду Одеської області по справі № 504/2562/13-к ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Цим же вироком цивільний позов потерпілого ОСОБА_3 позивача по цій справі задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 40212грн. та на відшкодування моральної шкоди 15000,00грн. Вирок Комінтернівського районного суду від 30.04.2014 року в силу не вступив.

08.06.2016р. ухвалою Іванівського районного суду Одеської області кримінальне провадження № 0000700 від 27.03.2013 відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.286 КК України закрито на підставі п. 2 ч.1 ст. 49 цього Кодексу та останнього звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до такої відповідальності, тобто з нереабілітуючих підстав. При цьому цивільний позов у кримінальному провадженні, пред`явлений потерпілим ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , залишено без розгляду із роз`ясненням позивачу про право на звернення до суду із відповідним позовом в порядку цивільного судочинства (ч.7 ст.128 КПК України, в редакції станом на 08.06.2016р.).

Згідно з ч.2 ст.265 ЦК України встановлено, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців.

Таким чином, враховуючи зазначені положення закону, у зв`язку із прийняттям ухвали від 08.06.2016р. про залишення цивільного позову у кримінальному провадженні, заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди без розгляду, строк позовної давності був перерваний. Після чого з моменту винесення вказаної вище ухвали строк позовної давності автоматично подовжений до шести місяців.

Згідно матеріалів справи з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої ДТП, позивач звернувся 05.08.2016р., а тому ОСОБА_1 дотримано строк, у межах якого позивач може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

За таких обставин, саме після закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав - на підставі статті 49 КК України, яка не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну злочином шкоду, позивач набув реальну можливість на звернення з цивільним позовом.

Таким чином, заява представника відповідача адвоката Левіта В.С. щодо застосування позовної давності судом не приймається.

Суд вважає, що вина ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, завдана внаслідок якого шкода була підставою для звернення ОСОБА_1 до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовною заявою про стягнення 38652,17 грн. матеріальних збитків та 60000,00грн. моральної шкоди, є доведеною, про що свідчать наступні факти.

Так, ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 08.06.2016р. по справі № 504/2562/13-к, встановлено вину ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, яке сталось 26.03.2013р. о 19 год. 30 хв. за участю автомобіля Тойота РАВ-4, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , під керуванням відповідача, який на 38 км+300 м зазначеної автодороги, біля с. Визирка Комінтернівського району Одеської області порушивши Правила дорожнього руху України, не впорався з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення з автомобілем Тойота Камрі, реєстраційний № НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 , та звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Аналізуючи положення діючого законодавства, суд зазначає про те, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, тобто законодавець визначив єдину правову підставу для кримінального покарання особи, яка вчинила злочин, а саме - обвинувальний вирок суду.

Разом з тим, законом встановлено цілий ряд випадків, коли особа, яка вчинила злочин, може бути звільнена від кримінальної відповідальності. Зокрема, такий випадок передбачений ст. 49 КК України - звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Отже, передумовою звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею певного злочину, тому що, вочевидь, звільнити від відповідальності можна лише у випадку, якщо є підстава для такої відповідальності (ст. 2 КК України).

Таким чином, підстави звільнення особи від кримінальної відповідальності у відповідності до статті 49 КК України не є реабілітуючими та вирішенню питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності має передувати повне і точне встановлення фактичних обставин справи і правильна кваліфікація вчиненого діяння.

З матеріалів кримінальної справи № 504/2562/13-к вбачається, що перед винесенням Іванівським районним судом Одеської області ухвали від 08.06.2016р., якою ОСОБА_2 був звільнений від кримінальної відповідальності, останній свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за ч.1 ст.286 КК України визнав у повному обсязі, і заявив клопотання про закриття кримінального провадження та звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності. Судом, відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства, правові наслідки закриття справи за таких обставин обвинуваченому відповідачу за цією цивільною справою - було роз`яснено. Тим самим ОСОБА_2 фактично визнав факт вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і добровільно та свідомо погодився на закриття кримінального провадження відносно нього з нереабілітуючих підстав.

Таким чином, обставини скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, відповідачем у всіх його складових та кваліфікуючих елементах, в тому числі у питаннях вини, протиправності дій, причинно-наслідкового зв`язку між діями водія транспортного засобу «Тойота РАВ - 4», реєстраційний номер № НОМЕР_4 ОСОБА_2 , та виникненням події дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої ОСОБА_1 завдано матеріальну та моральну шкоду, у зв`язку із отриманням тілесних ушкоджень - є беззаперечним та встановленими ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 08.06.2016р. по справі № 504/2562/13-к, яка вступила в законну силу, а тому додаткового аналізу не потребують.

Також суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, оскільки ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 08.06.2016 року встановлена винна особа ОСОБА_2 , а також дії, які мали місце при скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, - цей факт є встановленим.

При цьому, слід зазначити, що вина відповідача в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 26.03.2013року, та завдання тілесних ушкоджень позивачу додатково підтверджується доказами, які наявні в матеріалах даної цивільної справи, а саме: Випискою із медичної карти № С1487 відділення судинної патології Медичного центру Інто-Сана від 08.04.2013р. (а.с.9-14) та листками непрацездатності (а.с.36-40).

Беручи до уваги зазначене, суд погоджується з доводами позивача про те, що вина відповідача у причинені тілесних ушкоджень позивачу є доведеною, та саме внаслідок його протиправних дій, а саме порушення ПДР, сталася ДТП, внаслідок якої, позивач отримав тілесні ушкодження, між діями ОСОБА_2 та наслідками у вигляді тілесних ушкоджень ОСОБА_1 існує прямий причинний зв`язок.

У відповідності до ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України, факт завдання шкоди майну або здоров`ю потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Факт завдання шкоди відповідачем позивачу знаходить своє підтвердження на підставах, викладених вище, а вина ОСОБА_2 підтверджується матеріалами справи.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Тобто, за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021р. у справі № 147/66/17 наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми (п.85.)

Крім того, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV), про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17). (п.86).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Матеріалами справи встановлено, що, ОСОБА_2 експлуатував транспортний засіб з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АВ/8896810/1610/13 від 09.01.2013року ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» строк дії, якого з 10.01.2013р. до 09.012014р. включно.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Відповідно до п.4 зазначеного полісу страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю 100000,00грн., за шкоду, заподіяну майну 50000,00грн.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 №4 відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.

У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 51 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу.

Непред`явлення вимог до страховика, за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика, є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене та з урахуванням висновків, викладених у постановах Верховного Суду України, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальних збитків у розмірі 38652,17грн. задоволенню не підлягають.

Щодо задоволення вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 60000,00грн. судом встановлено наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України визначено наступне: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини ( ч.1 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно зі статтею 26-1 Закону № 1961-IV страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону,) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021р. у справі № 147/66/17 (п.172) звертає увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону.

Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду, заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого, лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону № 1961-IV.

Обґрунтовуючи отримання моральної шкоди, позивач вказує на те, що хід його життя через протиправні діяння відповідача був порушений, в результаті глибоких душевних (психологічних) хвилювань у нього був порушений сон, у зв`язку із втратою частини заробітку доньці позивача прийшлося залишити платний підготовчий навчальний заклад до першого класу, а сину курси англійської мови та секцію плавання. Крім того, через отримані тілесні ушкодження позивач тривалий час був пошкоджений вільного пересування, що обмежило його в спілкуванні з друзями та виключило можливість отримання нормального відпочинку.

У зв`язку із тим, що позивач просить стягнути моральну шкоду, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно з статтею 23 Закону № 1961-IV) та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з статтею 28 Закону № 1961-IV), вона підлягає задоволенню.

Розмір відшкодування моральної шкоди, суд обирає з урахуванням дій винної особи після спричинення шкоди, розумності і справедливості, у розмірі 15000,00грн.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 986,53 грн, позовні вимоги задоволено частково, а відтак з урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягають судові витрати за подачу позову в сумі 148,00 грн.

Відповідно до ст.ст. 11, 15, 16, 22, 23, 265, 509, 999, 1166, 1167, 1187, 1188, 1192, 1194 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та керуючись ст.ст.3, 4, 5, 10, 11, 12,13, 33, 48, 51, 76-82, 83, 89, 141, 175, 247, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн. (П`ятнадцять тисяч гривень).

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя П.В. Добров