ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3699/23 Справа № 196/1362/20 Суддя у 1-й інстанції - Костюков Д.Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації і стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудня 2020 року до Царичанського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації і стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що 16.09.2020 року начальником відділення стрілецької команди з профілактичної роботи структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_2 подано на ім`я заступника директора регіональної філії з безпеки регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_3 заяву від 16.09.2020 року за вхідним номером секретаріату регіональної філії №НЗБ-491/8-10 від 16.09.2020 року, якою ОСОБА_2 доводив до відома керівництва залізниці нібито факти злочинної бездіяльності та зловживання владою? та службовими обов`язками з боку ОСОБА_1 , як начальника стрілецької команди з профілактичної роботи структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони», які виявились при виконанні останнім умов його трудового договору та здійсненні посадових обов`язків відповідно до посадової інструкції.

20.09.2020 року ОСОБА_2 подано на ім`я заступника директора регіональної філії з безпеки регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_3 роз`яснення до вищевказаної заяви від 16.09.2020 року із додатковим викладенням обставин, що на думку ОСОБА_2 свідчать про злочинну бездіяльність та зловживання владою та службовими обов`язками з його боку.

Було здійснено перевірку службової документації підрозділу стрілецької команди з профілактичної роботи Дніпровського загону воєнізованої охорони з питань, порушених у даному зверненні. Особи, зазначені у зверненні, надали письмові пояснення, також було детально розглянуто матеріали про притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності. Керівництво служби воєнізованої охорони порушень з боку його не виявило.

Діями відповідача порушено особисті немайнові права ОСОБА_1 , так як твердження ОСОБА_2 формулює негативну громадську думку, руйнує імідж та його репутацію, а відтак є таким, що порушує його право на повагу його честі, гідності і ділової репутації. Поширена інформація є негативною, оскільки її зміст вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити негативні наслідки для нього, поставити під сумнів дотримання ним законодавства України та його моральних якостей. Відносно нього було поширено відомості, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, мають виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію, тобто порушують немайнові права. Завдану моральну шкоду оцінює в розмірі 300 000 грн.

Просив суд визнати недостовірною, такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію поширену відносно нього ОСОБА_2 у відкритому листі від 16.09.2020 року на ім`я заступника директора регіональної філії з безпеки регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_3 за вхідним номером секретаріату регіональної філії №НЗБ-491/8-10 від 16.09.2020 року, де ОСОБА_2 доводив до відома керівництва залізниці нібито факти злочинної бездіяльності та зловживання владою та службовими обов`язками з його боку, як начальника стрілецької команди з профілактичної роботи структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони», які виявились при виконанні ним умов його трудового договору та здійсненні посадових обов`язків відповідно до посадової інструкції, а саме інформацію про:

-незаконне позбавлення 100% премії підлеглих ОСОБА_2 ;

-нібито нецільове використання службового автомобіля Renault Duster державний реєстраційний знак НОМЕР_1 ;

-вчинення тиску на ОСОБА_2 з приводу написання ОСОБА_2 заяви на зміну розряду стрільця з 4-го на 3-й, а також викладену у листі роз`яснення від 20.09.2020 року до вказаного листа від 16.09.2020 року.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 300 000 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 20 000 грн.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації і стягнення моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року ОСОБА_1 просить скасувати рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року відмовити, судові витрати залишити за скаржником.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.09.2020 року?? відповідачем - начальником відділення стрілецької команди з профілактичної роботи структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_2 подано на ім`я заступника директора регіональної філії з безпеки регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_3 заяву від 16.09.2020 року за вхідним номером секретаріату регіональної філії №НЗБ-491/8-10 від 16.09.2020 року, в якій було доведено до відома керівництва залізниці факти злочинної бездіяльності та зловживання владою? ? та службовими обов`язками з боку начальника стрілецької команди з профілактичної роботи структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» (а.с.26-27).

20.09.2020 року ОСОБА_2 подано на ім`я заступника директора регіональної філії з безпеки регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_3 роз`яснення до заяви від 16.09.2020 року (а.с.27).

Згідно листа від 30.09.2020 року №НО-8/988 за підписом заступника начальника служби воєнізованої охорони ОСОБА_4 повідомлено ОСОБА_2 про розгляд його звернень керівництвом Служби воєнізованої охорони регіональної філії «Придніпровська залізниця». (а.с.28).

Відповідно до листа від 15.10.2020 року №НЗБ-8-3/297 за підписом заступника директора регіональної філії з безпеки регіональної філії ОСОБА_3 ОСОБА_2 повідомлено про розгляд його звернень та відсутність порушень з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.29).

Згідно письмових пояснень водіїв СКПР ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 службовий автомобіль? Renault Duster державний реєстраційний знак НОМЕР_1 використовувався, зокрема ОСОБА_1 , тільки в службових цілях. Згідно пояснення стрільця команди з профілактичної роботи структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» ОСОБА_10 стосовно його згоди із зняттям місячної премії, то він заперечень немає. Відповідно до пояснення стрільця команди з профілактичної роботи структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» ОСОБА_13 стосовно його згоди із зняття розряду та місячної премії, він заперечень немає. Відповідно до пояснень колишнього стрільця команди з профілактичної роботи структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» ОСОБА_12 щодо? звільнення з підрозділу, зауважень до свого колишнього керівника ОСОБА_1 він не має (а.с.30-36).

В період з 10 серпня 2021р. по 07 вересня 2021р. на підставі звернення? адвоката Кучерука А.В., що представляє інтереси позивача ОСОБА_1 проведено незалежну експертну оцінку психологічного стану та моральної шкоди ОСОБА_1 фахівцем в галузі медичної психології - доктором медичних наук, доцентом, лікарем-медичним психологом ОСОБА_11 та винесено незалежну експертизу, згідно якої психологічна травматизація ОСОБА_1 триває майже рік; вона пов`язана з подіями: написання заяв ОСОБА_2 , через що розпочалася серія перевірок викладеного в листах і підтвердження неправдивості їх змісту;? психологічна травма ОСОБА_1 є вираженою, співставною з перебуванням в зоні військових дій; ОСОБА_1 зберіг конструктивну соціальну активність: турбується про підлеглих і про родину, відстоює свою честь і гідність, очолює громадську організацію та допомагає іншим ветеранам (а.с.86-95).

Згідно частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.3, ст.28).

Відповідно до вимог статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У відповідності до частини п`ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Разом із тим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Крім того, статтею 297 ЦК України визначено право кожного на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Беручи до уваги положення пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 цієї Постанови ПВСУ).

В силу вимог пункту 19 цієї Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 цієї Конвенції на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до інформації чи ідей, які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. Відтак, враховуючи вищенаведене, суд, при визнанні поширеної інформацію недостовірною, бере до уваги відсутність достатнього балансу для необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів.

Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» (заява №61561/08 рішення від 02.06.2016 року), що основоположні принципи з питання, чи є втручання у свободу вираження поглядів «необхідним у демократичному суспільстві», є добре узагальнені у практиці Суду та нещодавно були узагальнені таким чином (див. рішення у справі ««Delfi AS» проти Естонії» (Delfi AS v. Estonia) [ВП], заява № 64569/09, п. 131, від 16 червня 2015 року, з подальшими посиланнями). Свобода вираження поглядів становить одну з найважливіших основ демократичного суспільства й одну з основних умов для його прогресу та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона може бути застосована не тільки до «інформації» або «ідей», які сприймаються зі схваленням або розцінюються як не образливі чи незначні, але і до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без яких немає «демократичного суспільства». Як зазначено у статті 10 Конвенції, ця свобода може підлягати обмеженням, які ...проте мають бути чітко розтлумачені, а потреба в обмеженнях встановлена переконливо... У світлі обмеженого обсягу обґрунтування національних судів та зважаючи на обмеженість дискреційних повноважень держави у цій сфері, Суд постановляє, що втручання не ґрунтувалося на «достатніх» підставах, та доходить висновку, що необхідність втручання у здійснення підприємством-заявником свого права на свободу вираження поглядів доведена не була.

У рішенні ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Крім того, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо орган, до якого звернулася особа, компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2 , як начальник відділення СКПР СП «Дніпровський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця», надіслав 16 вересня 2020 року заяву на ім`я заступника директора регіональної філії з безпеки регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_3 за вхідним номером секретаріату регіональної філії №НЗБ-491/8-10, не з метою дискредитації позивача, а, перш за все, з метою перевірки та надання правової оцінки протиправним, на його переконання, діям начальника стрілецької команди з профілактичної роботи Дніпровського загону воєнізованої охорони регіональної філії «Придніпровська залізниця» ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначене не свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 не діяв в рамках, установлених законом для подання подібного звернення, оскільки надсилання скарг та заяв є реалізацією особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширенням недостовірної інформації.

У своїх заявах відповідач навів факти та дав їм оцінку на його власний погляд, зазначивши при цьому, що вважає дані факти незаконними. Наведені у заявах факти щодо ненадання у постійне користування стрільцям службового транспорту, позбавлення стрільців премій, пропозиції відповідачу з боку позивача перейти на іншу посаду, направлення відповідача у наряди були підтверджені у судовому засіданні обома сторонами, а отже, не є недостовірною інформацією.

Поміж тим, в судовому засіданні встановлено, що зазначеним у його зверненнях фактам відповідач дав свою власну оцінку, навівши оціночні судження та припущення щодо правомірності дій його безпосереднього керівництва у цих ситуаціях, що стало підставою для проведення перевірки дій позивача як керівника відповідача.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач своєю заявою та роз`ясненнями до неї до вищого керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця», реалізував своє право на звернення відповідно до ст.40 Конституції України, в якій фактично просив перевірити наведені ним факти та поновити його порушені трудові права, а тому викладені відомості та пропозиції у заяві та доповненнях до неї не можна вважати поширенням відомостей, які порочать ділову репутацію позивача ОСОБА_1 .

Також відповідач ОСОБА_2 , відповідно до вищенаведених законодавчих актів, мав право звернутися із заявою (скаргою) до вищого керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця», оскільки вважав неналежною організацію роботи підприємства та вважав порушеними свої трудові права, зокрема незаконним на його думку винесенням наказу про оголошення йому догани, а також порушеними трудові права своїх підлеглих щодо позбавлення їх премій.

Суд зауважує, що право працівників на звернення до вищестоящого керівництва щодо правомірності дій їх безпосереднього керівника в ході реалізації останнім його владних повноважень є цілком виправданим у демократичному суспільстві, гарантією належних трудових відносин та запобіжником від зловживань владними повноваженнями, у зв`язку з чим не може вважатись посяганням на честь, гідність та ділову репутацію.

У даному випадку належним захистом прав керівника є проведення відповідної перевірки та підтвердження законності та обгрунтованості його дій, що само по собі є належною сатисфакцією.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки реалізація ОСОБА_2 свого права на звернення (скаргу), у якій він дав оціночні судження фактичним обставинам, які виникли в процесі трудових відносин, не є поширенням недостовірної інформації, відсутні підстави для визнання такого звернення безпідставним та спростування відомостей, зазначених в заяві (скарзі), а тому у задоволенні позовних вимог в частині визнання недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, інформацію, поширену відповідачем у заяві від 16.09.2020 року слід відмовити.

Також, задоволенню не підлягає і вимога щодо визнання недостовірною та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, інформацію, поширену відповідачем у роз`ясненні до заяви від 20.09.2020 року, оскільки вказана позовна вимога не містить жодних конкретних посилань на те, яку саме інформацію чи висловлювання, поширену у роз`ясненні до заяви, слід визнати недостовірною та такою, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача, і така вимога не була уточнена позивачем в ході розгляду справи.

В обґрунтування факту заподіяння моральної шкоди, позивач вказав, що поширена відповідачем недостовірна інформація призвела до вкрай негативних наслідків, напруженої психологічної атмосфери та хвилювань, до змін в організації життя при спілкуванні з оточуючими, до необхідності додаткових пояснень.

Відповідно до п. 27 вищевказаної Постанови способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судом відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог в частині визнання недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, а позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною від цієї вимоги.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.40 Конституціх України, так як вказані у власній заяві від 16.09.2020 року та роз`ясненнях до неї від 20.09.2020 року особисті висловлювання ОСОБА_2 виражені у посиланні на конкретні факти та події, які не відповідають дійсності, викладені неправдиво, мають виражений негативний характер, а тому принижують ділову репутацію позивача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідач мав право направити індивідуальне звернення до посадових/службових осіб (органу, який компетентний перевірити таку інформацію) з метою перевірки та надання правової оцінки протиправним, на його переконання, діям начальника ОСОБА_1 , чим реалізував свою конституційне право, передбачене ст.40 Конституції України, а не поширював недостовірну інформацію.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №398/4136/15-ц викладено висновок про те, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації (абзац 2 пункту 16 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова