Єдиний унікальний номер судової справи 481/825/23
Номер провадження 22-ц/812/940/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

21 серпня 2023 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу, яка постановлена Новобузького районним судом Миколаївської області 27 липня 2023 року, під головуванням судді Васильченко-Дрига Н.О., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ частки майна в натурі,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ частки майна в натурі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є власником 30/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Іншими співвласниками вказаного будинку станом на 2006 рік були ОСОБА_4 (32/100 часток) та ОСОБА_5 (38/100 часток). В подальшому ОСОБА_4 було виділено в натурі та відчужено свою частку, і станом на час звернення із позовом її власником є відповідач ОСОБА_2 .

Кожна частка житлового будинку є приміщенням з окремим входом і комунікаціям та використовується кожним співвласником незалежно від іншого, включаючи окремо розташовані вбиральні та інші споруди, будь-який спір щодо користування належною на праві власності нерухомістю відсутній.

Рішенням виконавчого комітету Новобузької міської ради від 04 квітня 2022 року належним ОСОБА_1 30/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 , однак для реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як окремого житлового об`єкту необхідний відповідно до ч.4 ст.364 ЦК України договір про виділ часток у праві власності, який неможливо укласти, оскільки частка колишнього співвласника ОСОБА_4 вже виділена в окремий житловий об`єкт, відчужена і має адресу АДРЕСА_3 , доказом чого є інвентаризаційна справа КП ММБТІ, оригінал якої знаходиться в Новобузькій філії КП ММБТІ.

Щодо земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок зазначено, що право власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстроване, доказом чого є відповідна інформація з реєстру.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила виділити в натурі у її власність ОСОБА_1 30/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , які складаються з кімнати 1-1 площею 8.5 кв.м, кімнати 1-2 площею 14.2 кв.м, кімнати 1-3 площею 10.8 кв.м. (загальна площа становить 33.5 кв.м, житлова площа становить 25.0 кв.м); господарські будівлі: душ Б, вбиральня В; споруда І.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 липня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.1 ст.186 ЦПК, оскільки в провадженні суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу районного суду та направити справу до районного суду для продовження розгляду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом при постановлені ухвали порушено норми п.4 ч.1 ст.260 ЦПК України, оскільки резолютивна частина оскаржуваної ухвали не містить зазначення строку та порядку набрання такою ухвалою законної сили.

В іншій частині ухвала районного суду не оскаржується.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З матеріалів справи убачається, що ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 липня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ частки майна в натурі на підставі п.3 ч.1 ст.186 ЦПК України.

У резолютивній частині вказаної ухвали зазначено, що апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Відповідно до положень ч.1 ст.260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з: 1) вступної частини із зазначенням: а) дати і місця її постановлення; б) найменування суду, прізвища та ініціалів судді (суддів); в) імен (найменувань) учасників справи; 2) описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою; 3) мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу; 4) резолютивної частини із зазначенням: а) висновків суду; б) строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

Частиною 1 статті 261 ЦПК України визначено, що ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Зазначення строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження є обов`язковим елементом резолютивної частини ухвали суду, а тому незазначення в судовому рішенні строку і порядку набрання ним законної сили не є опискою у розумінні ч.1 ст.269 ЦПК України та не може бути виправлено судом.

Вказана позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі №300/765/15-ц, від 20 жовтня 2021 року у справі №761/13085/14-ц.

За таких обставин, суд першої інстанції не дотримався вимог ст.260 ЦПК України і не зазначив у резолютивній частині ухвали строк і порядок набрання нею законної сили.

Разом з цим, згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає про те, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру, зокрема, відступ від цього принципу допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму.

Під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд (рішення ЄСПЛ у справі «Салов проти України»).

Згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (рішення ЄСПЛ у справі «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Аналіз наведеного свідчить, що не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скасування судового рішення лише з підстав встановлення факту процесуального порушення, яке жодним чином не вплинуло та не могло вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення, не відповідатиме завданням цивільного судочинства.

Визначаючи найбільш доцільний спосіб виправлення таких помилок, необхідно дотримуватися справедливого балансу між захистом прав особи і принципом юридичної визначеності, який є одним із фундаментальних аспектів верховенства права і передбачає повагу до принципу res judicata.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2022 року у справі №761/2006/20 (провадження №61-7420ск22).

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що не применшуючи значення необхідності дотримання процесуальних норм, їх порушення повинно бути підставою для зміни ухвали суду першої інстанції лише за умови, що така ухвала за своєю суттю є необґрунтованою та/або незаконною й підлягала б скасуванню чи зміні навіть за відсутності вказаної підстави.

Втім така помилка суду першої інстанції не вплинула на результат розгляду цієї справи, оскільки не впливає на законність та обґрунтованість постановленої ухвали. Тому скасування судового рішення суду першої інстанції лише з вказаних підстав було б відступом від принципу правової визначеності.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що не зазначення у резолютивній частині оскаржуваної ухвали строку і порядку набрання ухвалою законної сили, не є підставою для безумовної її зміни, а аналіз доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, свідчить про те, що подання нею апеляційної скарги має на меті виключно застосування правового пуризму.

Враховуючи наведене та положення ст.375 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 липня 2023 року відповідно без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 22 серпня 2023 року