Справа № 133/2914/21
Провадження № 22-ц/801/972/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Стадника І. М., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Різник Д. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Кучерук І. М., в залі суду в м. Козятині Вінницької області, повний текст судового рішення складено 20 лютого 2023 року,

в цивільній справі № 133/2914/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення (визнання) укладення договору дарування та визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить встановити (визнати) те, що між ОСОБА_2 та позивачем було укладено договір дарування цілого житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також визнати вказаний будинок її особистою приватною власністю.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що в 1982 році її батько ОСОБА_2 розпочав будівництво житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,15 га, яке було завершено приблизно у 1986 році. У вказаному будинку проживала вона з батьками та братом. Батько вирішив, що вказаний будинок залишиться їй і після отримання всіх документів він оформить будинок на неї. 02.09.2006 позивач зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 , змінивши своє дошлюбне прізвище ОСОБА_1 на ОСОБА_1 . У шлюбі в них народилося двоє дітей: донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням суду від 29.06.2021 шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу з відповідачем, батько вирішив переоформити будинок на позивача, а тому вони звернулися до нотаріуса, яка порадила їм укласти договір купівлі-продажу з метою сплати меншої суми податку. Так, 29.04.2009 між позивачем та її батьком було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 . Але фактично гроші продавцеві нею не сплачувались, а тому позивач вважає, що даний договір фактично був договором дарування. Позовні вимоги позивач обґрунтовує необхідністю фактично визнання такого майна її особистою власністю (отримане в дар) з метою нездійснення в подальшому розділу даного будинку між нею та ОСОБА_3 , як спільного сумісного майна.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірного будинку сторони договору домовились щодо всіх істотних умов, їхнє волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі та було спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді набуття права власності позивачем ОСОБА_1 на вказаний вище житловий будинок. У пункті 7 договору купівлі-продажу житлового будинку сторони свідомо погодили, що договір не є мнимим та удаваним. Факт передачі грошових коштів, як зафіксовано у п. 3 договору, мав місце до оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає таке рішення незаконним у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

За наслідками розгляду апеляційної скарги просить рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у даному випадку відносини сторін за правовим змістом є договором дарування, і вільне волевиявлення обох сторін було спрямоване на безоплатне відчуження житлового будинку. Судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що при укладанні 29 квітня 2009 року договору купівлі-продажу, ні до його укладання, ніяких коштів ні одна зі сторін договору не передавала та не отримувала. Під час розгляду справи зазначена обставина була підтверджена сторонами в судовому засіданні. Звертає увагу, що під час укладення 29 квітня 2009 року договору купівлі-продажу дійсним волевиявленням обох сторін була передача майна безоплатно. Оскільки житловий будинок, який належав батькові позивача, фактично був переданий їй безоплатно, тому вона вважає, що зазначене майно є її особистим.

Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Проніва Н. Р. підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав її доводи безпідставними та надуманими.

Апеляційний суд згідно з вимогами статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним критеріям.

Судом встановлено, що 29.04.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 , посвідчений 29.04.2009 приватним нотаріусом, зареєстрований в реєстрі за №364. З копії даного договору (а.с.11) вбачається, що ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 придбала вказаний вище будинок.

Пунктами 1, 3 даного договору передбачено, що за цим договором продавець передав у власність (продав), а покупець набула у власність (купила) цілий житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Продаж цей вчинено за 76 000 грн., які продавець готівкою отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Підписання цього договору свідчить про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню продавця і покупця, а також, що предмет цього договору передано продавцем і прийнято покупцем до підписання цього договору і що будь-які претензії, в тому числі матеріальні, сторони одна до одної не мають.

Відповідно до п.6 договору продаж цього будинку ОСОБА_2 проводився за згодою дружини - ОСОБА_9 , яка проживає в АДРЕСА_2 . Справжність її підпису на заяві засвідчена приватним нотаріусом 29.04.2009 по реєстру за №362. Купівля цього будинку ОСОБА_1 проводився за згодою чоловіка - ОСОБА_3 , який проживає в АДРЕСА_3 . Справжність його підпису на заяві засвідчена приватним нотаріусом 29.04.2009 по реєстру за №363.

Згідно з п. 7 договору сторони, розуміючи значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні, а також те, що цей договір не носить характеру мнимого чи удаваного правочину, і не є правочином зловмисним. Сторони у присутності нотаріуса стверджували одна одній, що вільно володіють українською мовою, кожний із них не обмежений в праві укладати правочини, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті.

Як встановлено судом, на момент укладення договору купівлі-продажу спірного будинку сторони договору домовились щодо всіх істотних умов, їхнє волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі та було спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді набуття права власності позивачем ОСОБА_1 на вказаний вище житловий будинок. У пункті 7 договору купівлі-продажу житлового будинку сторони свідомо погодили, що договір не є мнимим та удаваним. Факт передачі грошових коштів, як зафіксовано у п. 3 договору, мав місце до оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладався, сторонам було роз`яснено. Свою згоду із всіма вказаним обставини сторони угоди підтвердили своїми підписами, справжність їх волевиявлення посвідчена нотаріусом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені обставини у своїй сукупності свідчать про необґрунтованість позовних вимог, при цьому суд дійшов висновку, що позивачем не доведено спрямованість волі сторін договору купівлі-продажу у момент його укладення на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені оспореним договором купівлі-продажу житлового будинку, намір приховати насправді вчинений правочин, а також настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Кім того, під час розгляду справи по суті відповідачем ОСОБА_2 мало місце визнання позову, проте місцевий суд дійшов висновку, що ця обставина не є підставою для задоволення позову, оскільки таке визнання порушує права ОСОБА_3 , який на час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку був чоловіком позивача, а тому дане майно має ознаки належності його на праві спільної сумісної власності подружжя та юридичні наслідки визнання такого правочину удаваним і регулювання його правилами договору дарування позбавить ОСОБА_3 законних прав на це майно.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одним із різновидів договорів є договір дарування.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування, як і будь-який правочин має відповідати вимогам статті 203 ЦК України.

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно з пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до частини другої статті 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню в даній справі, є дійсна спрямованість волі сторін, при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший а саме: договір дарування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1 не виконала свого обов`язку, визначеного частиною першою статті 81 ЦПК України, не надала доказів на підтвердження того факту, що договір купівлі-продажу вчинено сторонами з метою приховати інший правочин - договір дарування.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу (стаття 216 ЦК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору купівлі-продажу, умов, які б свідчили про безоплатність договір не містить. Сторонами укладено і нотаріусом посвідчено саме договір купівлі-продажу, на укладення якого надала свою згоду дружина продавця ОСОБА_2 - ОСОБА_9 , а також чоловік покупця ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу спрямованість волі його сторін була направлена на укладення договору дарування.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що під час укладення 29 квітня 2009 року договору купівлі-продажу дійсним волевиявленням обох сторін була передача майна безоплатно належними доказами не підтверджені та не спростовують висновок суду про недоведеність позову щодо удаваності договору купівлі-продажу.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, такі доводи були предметом дослідження суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суду першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 369, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 09 червня 2023 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. М. Стадник

В. В. Сопрун