ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

14 червня 2023 року

м. Харків

справа № 641/8099/17

провадження № 22-ц/818/130/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря - Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач (за перівним позовом): ОСОБА_1 ,

відповідач (відповідач за первісним позовом): ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року, ухвалене суддею Онупко М.Ю., -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обгрунтування позову зазначає, що 05 листопада 1970 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у Палаці одружень в м. Харкові про що зроблено актовий запис № 6846 та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 . Сімейне життя не склалось через різні погляди на життя, часті сварки та непорозуміння. Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені з січня 2016 року, та їх відновлення не можливе, так як намагання примиритись, адресовані з його боку відповідачу, нею не сприймаються. За період шлюбу за спільні кошти було придбано нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення першого поверху № 73, 75-:-78 в літ. «А-12-16» загальною площею 135кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 . Речове право на вказаний об`єкт нерухомості зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 21359796 від 22 грудня 2008 року. Вказує, що зазначене нежитлове приміщення було набуте подружжям за час шлюбу за спільні кошти, а тому вважає що зазначене майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності. У зв`язку з вказаним вважає, що він має право на поділ майна, що набуте під час шлюбу шляхом визнання за ним права власності на частину приміщення, незалежно від розірвання шлюбу.

Просив суд розірвати шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у Палаці одружень в м. Харкові, актовий запис №6846 від 05 листопада 1970 року, розділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, виділивши йому нежитлові приміщення 1-го поверху № 22-1, 22-2, загальною площею 31,1кв.м., в літ. А-5, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 196 300грн., та нежитлові приміщення 1-го поверху № 54-1, 54-3, загальною площею 55,8кв.м. в літ. А-5, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 253 600грн., припинивши право спільної сумісної власності на вказані об`єкти, виділити ОСОБА_2 нежитлові приміщення 1-го поверху № 73, 75-:-78 в літ. «А-12-16», загальною площею 135кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 1 512 621грн. припинивши право спільної сумісної власності на вказаний об`єкт, визнати за ОСОБА_1 право власності на частку двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 50,3 кв.м., вартістю 21679 грн., та на частку об`єкту незавершеного будівництва - квартиру АДРЕСА_5 , вартістю 171 573,75грн.

У подальшому позивачем неодноразово уточнювалися позовні вимоги шляхом подання уточненої позовної заяви 29 січня 2018 року, заяви про зменшення позовних вимог від 04 квітня 2019 року та заяви про уточнення позовних вимог від 06 липня 2021 року.

З урахуванням уточнень просив:

визнати нежитлові приміщення 1-го поверху № 73, 75-:-78 загальною площею 135кв.м. в літ. «А-12-16» за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набутим за час шлюбу, визначивши частку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 73, 75-:-78 загальною площею 135кв.м. в літ. «А-12-16» за адресою: АДРЕСА_1 по частині кожному,

в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частку нежитлових приміщень 1-го поверху № 73, 75-:-78 загальною площею 135 кв.м. в літ. «А-12-16» за адресою: АДРЕСА_1 , залишити частку нежитлових приміщень 1-го поверху № 73, 75-:-78 загальною площею 135 кв.м. в літ. «А-12-16» за адресою: АДРЕСА_1 у власності ОСОБА_2 .

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна

В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначила, що між нею та позивачем ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб 05 листопада 1970 року, про що зроблено запис №6846 та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 . Сторони продовжують проживати у шлюбі за адресою: АДРЕСА_6 . 10 червня 2008 року вона уклала з ОСОБА_3 договір №1 відступлення права вимоги передачі нежитлових приміщень у власність по договору № 61/11 від 06 листопада 2007 року. Вказаний договір вступив в силу з моменту його підписання, та відповідно до п.3.4 взаєморозрахунки проведені сторонами у повному обсязі.

Також, вказала, що кошти за нежитлові приміщення були її особистим цінним майном. Оскільки, за договором купівлі-продажу домоволодіння від 22 травня 2008 року вона продала частину майна за 145 500 грн., яке було її особистою власністю, оскільки частина домоволодіння з надвірними будівлями по АДРЕСА_7 , було набуте у результаті успадкування, що підтверджується договором купівлі-продажу домоволодіння від 22 травня 2008 року та посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазюк О.А. Вказані кошти вона витратила на купівлю нежитлових приміщень 1-го поверху №73, 75-:78 в літ. «А-12-16» загальною площею 135кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором №1 про відступлення права вимоги передачі нежитлових приміщень від 10 червня 2008 року №1 та додатковою угодою до нього. Наступного дня вона звернулася з вимогою до керуючого «Жилстрой-2» про необхідність укласти з нею акт прийому передачі нежитлових приміщень.

Крім того вказала, що 28 серпня 2008 року нею було укладено акт прийому нежитлових приміщень, та в подальшому було розглянуто питання про видачу їй свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 73, 75-:78 в літ. «А-12-16» загальною площею 135кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується листом №2350242 від 11 листопада 2008 року. 18 грудня 2008 року їй було видано свідоцтво про право власності на вищезазначене нерухоме майно Комінтернівською районною у м. Харкові радою. На підставі вказаного свідоцтва вона зареєструвала своє нерухоме майно у комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» та отримала витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.12.2008 року.

З урахування викладеного просить суд визнати її особистою приватною власністю об`єкт нерухомості, а саме: нежитлове приміщення 1-го поверху № 73, 75-:78 в літ. «А-12-16» загальною площею 135кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину нежитлових приміщень першого поверху №73, 75-:-78 в літ. «А-12-16» загальною площею 135кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення її зустрічного позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що останнє уточнення первісних позовних вимог було здійснено ОСОБА_1 03 липня 2021 року. Натомість суд першої інстанції задовольнив первісний позов в редакції від 06 липня 2018 року, про яку їй невідомо та яку вона як відповідач не отримувала, що є порушення норм процесуального права.

Вказує, що в основу рішення були покладені міркування позивача викладені у відзиві на зустрічну позовну заяву від 03 липня 2021 року, які жодним чином не підтверджені. Зокрема, в своєму рішення суд зазначив, що грошові кошти на виконання умов договору від 10 червня 2008 року №1 були сплачені із спільного сімейного бюджету, а отже спірне майно було придбано за спільні кошти, тому є об`єктом спільної сумісної власності.

Між тим зазначає, що сплачені нею грошові кошти за передачу їй права на спірні нежитлові приміщення за вказаним договором були її особистими грошовими коштами. Зокрема, 22 травня 2008 року вона продала частину належного їй особисто майна на суму 145 500грн., а саме, частину домоволодіння з надвірними будівлями по АДРЕСА_7 , яке було набуте нею в результаті спадкування. Зазначені обставини також підтверджуються відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків. Отримані від продажу цього домоволодіння грошові кошти вона витратила на придбання спірного нерухомого майна.

ОСОБА_1 не витрачав ніяких грошових коштів на придбання права вимоги на передачу спірного майна.

Поміж іншого звертає увагу суду на те, що відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2006-2008 роки доходів у ОСОБА_1 на 1 500 000грн. немає. Натомість у відзиві на позовну заяву останній зазначає, що із спільного сімейно бюджету на виконання умов договору від 10 червня 2008 року №1 було сплачено на користь ОСОБА_3 1 512 621грн.

Разом з тим, ОСОБА_1 не доведено, що за переуступку права вимоги щодо передачі спірного майна було сплачено саме 1 512 621грн., а не 145 500грн.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову (з урахуванням останніх уточнень) та відмову в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірні нежитлові приміщення були придбані під час шлюбу, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу ОСОБА_2 не спростована, тому спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 05 листопада 1970 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюбу зареєстрований в Палаці одружень м. Харкова. Після реєстрації шлюбу подружжю присвоєно спільне прізвище « ОСОБА_1 », що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 від 05.11.1970 року (т.1 а.с.9).

Відповідно до договору пайової участі в будівництві №61/11 від 06 листопада 2007 року укладеного між АТ «Жилстрой-2» та ОСОБА_3 , сторони договору погодили, що відповідно до договору пайщик здійснює пайове інвестування будівництва багатоквартирного житлового будинку зі вбудовано-прибудованими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_8 (далі - об`єкт). Інвестиція здійснюється шляхом внесення грошових коштів в порядку та розмірах, передбаченим договором.

Згідно п.3 зазначеного договору сторони домовились, що на момент укладання договору розмір пайового інвестиційного внеску складає 1 512 621грн.

Сума зазначена в п.3.1 договору вноситься пайщиком на розрахунковий рахунок підрядника в строк до 27 травня 2008 року.

Розмір пайового інвестиційного внеску, визначений п.3.1 договору, є остаточним та не підлягає коригуванню.

Згідно до п.1.5 вказаного договору інвестиція реалізується шляхом передачі пайщику у власність приміщення в об`єкті. Пайщику передаються приміщення №№ 1.88, 1.89, 1.90, 1.91, 1.91а, 1.92, 1.93, розташовані на 1 поверсі об`єкту, загальною проектною площею 130,23кв.м, обмеженими зовнішніми стінами по ряду А1, за рядом Г, перед віссю 1, внутрішніми стінами за віссю 3, між осями 2 і 3, перед рядом В (т.1 а.с.19-22).

Згідно договору №1 від 10 червня 2008 року відступлення права вимоги передачі нежитлових приміщень у власність за договором №61/11 від 06 листопада 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , цедент передає цесіонарію права вимоги передачі у власність нежитлові приміщення №№ 1.88, 1.89, 1.90, 1.91, 1.91 а, 1.92, 1.93, що розташовані на 1 поверсі об`єкту за будівельною адресою: АДРЕСА_9 (6 секція), загальною проектною площею 130,23кв.м, обмежені зовнішніми стінами по рядку А1, за рядом Г, перед віссю 1, внутрішніми стінами по осі 3, між осями 2 і 3, перед рядом В (далі - приміщення) за договором пайової участі в будівництві №61/11 від 06.11.2007 року (т.3 а.с.132).

Відповідно до листа ОСОБА_2 від 11 червня 2008 року вбачається, що вона звернулась до керуючого АТ «Жилстрой-2» Конюхова О.В. з проханням підписати з нею акт прийому-передачі нежитлових приміщень №№ 1.88, 1.89, 1.90, 1.91, 1.91 а, 1.92, 1.93, що розташовані на 1 поверсі об`єкту за будівельною адресою: АДРЕСА_9 (6 секція), загальною проектною площею 130,23кв.м, обмежені зовнішніми стінами по рядку А1, за рядом Г, перед віссю 1, внутрішніми стінами по осі 3, між осями 2 і 3, перед рядом В (т.3 а.с.133).

Також, згідно акту прийому-передачі нежитлових приміщень в житловому будинку по АДРЕСА_9 (6 секція) від 28 серпня 2008 року у відповідності до договору № 1 уступки права вимоги передачі нежитлових приміщень у власність за договором №61/11 від 06 листопада 2007 року та договору №1 уступки права вимоги передачі нежитлових приміщень у власність від 10 червня 2008 року АТ «Жилстрой-2» передає, а ОСОБА_2 приймає нежитлові приміщення №№ 1.88, 1.89, 1.90, 1.91, 1.91 а, 1.92, 1.93, які відповідають приміщенням №№73, 75, 76, 77, 78 в технічному паспорті на квартирний (багатоповерховий) житловий дім №37 Б (6 секція), розташовані на 1 поверсі об`єкту, загальною проектною площею 135кв.м, обмежені зовнішніми стінами по рядку А1, за рядом Г, перед віссю 1, внутрішніми стінами по осі 3, між осями 2 і 3, перед рядом В, що розташовані в будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_9 (6 секція) (номер будівельний). Зобов`язання передбачені договором пайової участі в будівництві №61/11 від 06 листопада 2007 року виконані сторонами в повному обсязі (т.3 а.с.134).

У подальшому ОСОБА_2 звернулась до КП «ХМ БТІ» із проханням підготувати матеріали на виконком про видачу свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №73, 75-:-78, в літ. «А-12-16», загальною площею 135кв.м, розташовані по АДРЕСА_1 (будівельна адреса: АДРЕСА_8 ).

Згідно листа КП «ХМ БТІ» від 11 листопада 2008 року №2350242 зазначено про можливість розглянути питання щодо оформлення свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №73, 75-:-78, в літ. «А-12-16», загальною площею 135кв.м, розташовані по АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 (т.ІІІ, а.с.135).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної в місті Харкові Ради №283-15 від 18 листопада 2008 року вирішено видати свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №73, 75-:-78 в літ. «А-12-16» загальною площею 135кв.м по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 25 т. 1).

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 79937452 від 09 лютого 2017 року вбачається, що нежитлові приміщення 1-го поверху № 73, 75-:-78 в літ. «А-12-16», загальною площею 135кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстровано за ОСОБА_2 (т. 3 а.с. 139).

Таким чином, з викладеного вбачається, що у період шлюбу було придбане нерухоме майно нежитлові приміщення 1-го поверху № 73, 75-:-78 в літ. «А-12-16», загальною площею 135кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Норми Сімейного кодексу України (далі - СК України) у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частина майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

У зустрічній позову заяві ОСОБА_2 зазначає, що вказане нерухоме майно було придбано за її особисті кошти, а тому є її особистою приватною власністю.

ОСОБА_1 проти зазначених фактів заперечує, наполягаючи на тому, що спірні нежитлові приміщення були придбані за грошові кошти подружжя.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

ОСОБА_2 на підтвердження позовних вимог щодо визнання спірного нежитлового приміщення особистою приватною власністю ОСОБА_2 , викладених нею в зустрічному позові, до суду надано договір купівлі-продажу домоволодіння від 22 травня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазюк О.А., зареєстрований в реєстрі за № 595 (т.ІІІ, а.с.140-141).

Із змісту вказаного договору вбачається, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , передали, а покупець ОСОБА_9 прийняв у власність домоволодіння з надвірними будівлями по АДРЕСА_7 .

Відповідно до п.4 вказаного договору ОСОБА_2 в результаті продажу вищевказаного нерухомого майна отримала 145 500грн.

Згідно п.2 цього договору 25/200 частин домоволодіння належать ОСОБА_2 на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2000 року, справа №2/6 2000р., зареєстрованого КП «Харківське МБТІ» 07 вересня 2000 року, запис №2733 в реєстровій книзі №101-28.

В пункті 11.3 зазначеного договору ОСОБА_2 свідчила, що 25/200 частин відчужуваного майна є її особистою власністю, оскільки набута нею у результаті спадкування.

Також, ОСОБА_2 було надано договір №1 від 10 червня 2008 року відступлення прав вимоги передачі нежитлових приміщень у власність за договором №61/11 від 06 листопада 2007 року, в якому сторони погодили, що взаєморозрахунки між сторонами проведені в повному обсязі. Взаємних претензій у сторін не має (т.ІІІ, а.с.132).

ОСОБА_2 зазначає, що грошові кошти отримані від продажу частини належного їй житлового будинку за договором купівлі-продажу домоволодіння від 22 травня 2008 року були витрачені нею саме на придбання спірних нежитлових приміщень, а тому останні є її особистою приватною власністю.

Разом з тим, будь-яких застережень, що спірні нежитлові приміщення придбалися за особисті кошти ОСОБА_2 договір №1 від 10 червня 2008 року не містить.

Будь-яких належних та допустимих доказів не підтвердження зазначених обставин (укладеного між сторонами по справі шлюбного договору чи інших письмових домовленостей щодо визначення певного майна особистою приватною власністю, а також зміни розміру часток в майні, яке придбано в період шлюбу) матеріали справи не місять та ОСОБА_2 не надано.

Доводи ОСОБА_2 про те, що вартість спірного нерухомого майна склала саме 145 500грн. матеріалами справи не підтверджено.

Так, із змісту договору № 61/11 від 06 листопада 2007 року пайової участі у будівництві вбачається, що розмір пайового інвестиційного внеску за приміщення, які є предметом спору становить 1512621грн.

Із змісту договору №1 від 10 червня 2008 року відступлення прав вимоги передачі нежитлових приміщень у власність за договором №61/11 від 06 листопада 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вбачається, що вартість за якою відбулося відступлення права вимоги сторонами не зазначена.

За змістом додаткової угоди від 10 червня 2008 року до договору № 1 відступлення права вимоги передачі нежитлових приміщень у власність за договором № 61/11 від 06 листопада 2007 року за згодою сторін ОСОБА_2 провела розрахунок у повному обсязі за договором відступлення прав вимоги передачі нежитлових приміщень у власність та передала грошові кошти в сумі 145 500грн. ОСОБА_3 , який отримав ці грошові кошти (т.ІІІ, а.с.243).

Згідно акту приймання-передачі нежитлового приміщення в будинку по АДРЕСА_8 від 28 сепрня 2008 року зобов`язання, передбачені договором пайової участі в будівництві №61/11 від 06 листопада 2007 року виконані сторонами в повному обсязі, взаємних претензій у сторін не має (т.ІІІ, а.с.134).

Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 до укладання договору №1 від 10 червня 2008 року відступлення прав вимоги, отримавши за цим договором від ОСОБА_2 145 500грн., попередньо у повному обсязі в розмірі 1512621грн. виконав зобов`язання перед АТ «Жилстрой-2» за договором пайової участі у будівництві №61/11 від 06 листопада 2007 року .

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 після отримання 145 500грн. за договором купівлі-продажу домоволодіння від 22 травня 2008 року несла й інші витрати на придбання майна. Так, ОСОБА_2 за додатковою угодою №2 від 10 червня 2008 року до договору пайової участі №88/АПГ від 20 лютого 2007 року набула права пайщика за договором пайової участі №88/АПГ від 20 лютого 2007 року витративши на це 171 573,75грн. (т.І, а.с.24).

Отже, ОСОБА_2 не доведено, що особисті грошові коши 145 500грн. нею витрачено саме на придбання спірного нерухомого майна, а не на придбання іншого майна, і що зобов`язання перед АТ «Жилстрой-2» за договором пайової участі в будівництві №61/11 від 06 листопада 2007 року були виконані ОСОБА_3 повністю до придбання ОСОБА_2 права вимоги.

З урахування наведеного колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо спірного нерухомого майна.

Колегія суддів не може зробити беззаперечний висновок, що на придбання спірного нерухомого майна ОСОБА_2 витрачались її особисті грошові кошти, в зазначеному нею розмірі.

Оскільки ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що спірні нежитлові приміщення придбались за її особисті грошові кошти, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що останні підлягають поділу, виходячи із рівності часток подружжя, тобто по 1/2 частині за кожним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК.

Повний текст постанови складено 16 червня 2023 року.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна