Провадження № 2/369/362/23
РІШЕННЯ

Іменем України

28.03.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Світлак Ю. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу № 369/15218/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

01 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі - ТОВ «Авентус Україна») про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 червня 2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 1005547 про надання коштів на умовах фінансового кредиту у розмірі 3 000,00 грн.

За умовами договору ТОВ «Авентус Україна» зобов`язувалося надати ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 000,00 грн строком на 30 днів, а ОСОБА_1 зобов`язувався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

Сторони договору погодили знижену відсоткову ставку у розмірі 1,35% від суми позики за кожен день користування коштами, а також стандартну відсоткову ставку у розмірі 1,80% від суми позики за кожен день користування коштами. За змістом договору сторони узгодили загальну вартість кредиту у розмірі 140,50% від суми позики, або 4 215,00 грн (у грошовому виразі), яка включає в себе відсотки за користування позикою у розмірі 40,50% від суми позики, або 1 215,00 грн у грошовому виразі.

Позивач вважає, що вищевказаний договір про надання кредитних коштів підлягає визнанню недійсним, оскільки при його укладенні було порушено вимоги частини другої статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та частину другу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: кредитором боржнику не повідомлено у письмовій формі про обставини, зазначені у частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач вказує, що працівниками ТОВ «Авентус Україна» не було ознайомлено його з умовами кредитування та можливими ризиками внаслідок укладення вказаного правочину. Також працівниками ТОВ «Авентус Україна» не було надано позичальнику та не було ознайомлено його з Правилами надання коштів у позику. в тому числі й на умовах фінансового кредиту.

Таким чином, відповідачем не було надано позивачу всю необхідну інформацію, пов`язану з умовами кредитування, а також відсутні докази на підтвердження факту ознайомлення позивача з умовами кредитного договору.

Також на переконання ОСОБА_1 ТОВ «Авентус Україна» порушило норми пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» шляхом нав`язування несправедливих умов кредитування, а саме обтяження заявника обов`язком щодо сплати пені у розмірі 3% від суми кредиту за кожен день прострочення погашення заборгованості за кредитним договором. Заявник зазначає, що сума компенсації за таких умов становить 2 700,00 грн, що перевищує 50% від суми позичених грошових коштів.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем було порушено вимоги частини першої статті 61 Конституції України шляхом накладення на нього подвійної відповідальності за порушення умов кредитного договору, а саме зобов`язання сплати пені та штрафу за прострочення виконання зобов`язання з повернення коштів.

Крім того, позивач переконаний, що ТОВ «Авентус Україна» порушило норми абзаців 5, 11 пункту 2 статті 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки не передбачило у оспорюваному договорі право позичальника відізвати свою згоду на обробку персональних даних.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним кредитний договір від 24 червня 2019 року № 1005547, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Україна».

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 04 грудня 2020 року відкрив провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначив проведення підготовчого засідання.

24 травня 2021 року судом отримано відзив ТОВ «Авентус Україна» на позовну заяву ОСОБА_1 . Відзив мотивований тим, що ОСОБА_1 до звернення з цим позовом неодноразово користувався послугами з кредитування, які надає ТОВ «Авентус Україна», а тому на переконання відповідача такі дії позивача свідчать про зловживання ним процесуальними правами. Відповідач вважає, що позовна заява є необґрунтованою, оскільки договір укладався між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою електронного сервісу відповідача, електронний примірник якого скріплений шляхом накладення електронних цифрових підписів сторін договору, а отже позивач свідомо надавав згоду на виконання умов кредитного зобов`язання, в зв`язку з чим позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідач вважає, що посилання позивача на несправедливість умов кредитування стосовно нарахування непропорційно великої суми за користування кредитом є безпідставними, оскільки такі нарахування здійснюються у разі порушення позичальником умов виконання зобов`язання, водночас не нараховуються у разі належного виконання останнім умов договору. На переконання відповідача у разі незгоди з умовами договору заявник в силу вимог закону не був позбавлений права на відкликання своєї згоди на укладення договору протягом 14 днів, чого останнім вчинено не було.

Твердження позивача з приводу порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист персональних даних» ТОВ «Авентус Україна» вважає необґрунтованими, оскільки позивач свідомо надав згоду на обробку персональних даних та вказані дані третім особам не розголошувалися відповідачем.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М. О. №631 від 11 жовтня 2021 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/15218/20 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 жовтня 2021 року, який проведений на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21 липня 2021 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді ОСОБА_2 та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді внесення подання Вищій раді правосуддя про звільнення з посади судді, відсторонення судді ОСОБА_2 від здійснення правосуддя, судді Фінагеєвій І. О. передано цивільну справу № 369/15218/20.

19 жовтня 2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу № 369/15218/20 прийнято до провадження.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 серпня 2022 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, разом з позовною заявою подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Зазначає, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, у відзиві від 24 травня 2021 року порушує питання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує, просить у їх задоволенні відмовити у повному обсязі.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи представника позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За змістом частини першої статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.

Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Тлумачення вказаних норм процесуального права свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду з позовом до відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у цій справі клопотань про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів не заявляв.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до вимог пункту 4 частини другої статті питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд першої інстанції вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19 вказано, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом. До того ж, право на змагальний судовий процес, в принципі, означає надання сторонам можливості ознайомлюватися та коментувати всі надані докази або подані зауваження з метою впливу на рішення суду. Крім того, сторони повинні мати можливість подати будь-які докази, необхідні для того, аби їхні, вимоги задовольнили. До того ж, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності, наприклад, якщо він розглядає справу на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (рішення ЄСПЛ від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України»).

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, звернувшись до суду з наведеним позовом щодо захисту його прав, оспорює права кредитора за кредитним договором від 24 червня 2019 року № 1005547, первісним кредитором за яким було ТОВ «Авентус Україна».

Проте, з матеріалів справи вбачається, що на момент звернення ОСОБА_1 з позовом, а саме станом на 01 грудня 2020 року, у спірних правовідносинах відбулася заміна кредитора на ТОВ «ФК «Профіт капітал».

Зі змісту договору факторингу від 04 листопада 2019 року № 20191104 вбачається, що ТОВ «Авентус Україна» відступило право вимоги за кредитним договором від 24 червня 2019 року № 1005547 на користь ТОВ «ФК «Профіт капітал», що підтверджується копією цього договору факторингу та копією реєстру прав вимог №1 від 04 листопада 2019 року до цього договору (а. с. 73-76, 79-81).

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Частиною першою статті 1084 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Таким чином, за цим позовом ОСОБА_1 фактично оспорює права нового кредитора, а саме ТОВ «ФК «Профіт капітал», до якого за договором факторингу перейшли всі права та обов`язки, зокрема, за оспорюваним кредитним договором від 24 червня 2019 року № 1005547, а отже ТОВ «Авентус Україна» є неналежним відповідачем за спірними позовними вимогами.

У відзиві на позовну заяву ТОВ Авентус Україна» акцентувало увагу суду на необхідності залучення до участі у справі ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та надало докази на підтвердження переходу права вимоги за оспорюваним кредитним договором до нового кредитора. Копію відзиву та долучені до нього матеріали було 13 травня 2021 року направлено ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним описом вкладення до цінного листа (а. с. 83). За цією ж адресою ОСОБА_1 отримував судові повістки у цій справі. Такі обставини дають підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 був проінформований про зміну кредитора шляхом направлення відзиву на позовну заяву з долученими матеріалами.

Таким чином, станом на час розгляду цієї справи ОСОБА_1 було повідомлено про зміну кредитора у зобов`язанні, водночас не вжито жодних дій для реалізації своїх процесуальних прав.

Враховуючи вищенаведене, позивач не був позбавлений права звернутися до суду з клопотанням про залучення до участі у справі належного відповідача, проте, ОСОБА_1 таке право не було реалізовано - відповідне клопотання не заявлено.

При цьому, в силу вимог статті 51 ЦПК України суд позбавлений можливості з власної ініціативи залучити до участі у справі співвідповідача чи замінити неналежного відповідача належним, а відповідна заява від позивача у встановлені законом строки у цій справі до суду не надходила.

Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 05 жовтня 2021 року у справі № 753/22367/17.

З огляду на встановлені обставини справи, зміст та характер відносин сторін, вбачається, що спір у позивача виник з новим кредитором ТОВ «ФК «Профіт капітал», тобто попередній кредитор ТОВ «Авентус Україна» є неналежним відповідачем, а тому у задоволенні вимог до ТОВ «Авентус Україна» слід відмовити через їх пред`явлення до неналежного відповідача..

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області або безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Фінагеєва