Справа № 464/3989/23
пр.№ 2/464/1197/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.08.2023 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова в складі судді Тімченко О.В., розглянувши цивільну справу № 464/3989/23 стягнення частини вартості комунальних витрат, учасниками у якій виступають:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою у порядку цивільного судочинства, в якій просить стягнути з відповідача 32 472,25 грн витрат, сплачених за комунальні послуги.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 03 липня 2023 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Заперечень проти такого порядку розгляду справи не поступило.

З дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення направлено ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою з додатками за зареєстрованим місцем проживання, отриманим з Єдиного державного демографічного реєстру у порядку ч.8 ст.187 ЦПК України. У зв`язку із проставленням у поштовому повідомленні відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою» відповідач у порядку п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України вважається таким, якому вручено судове рішення.

За умовами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 з покликанням на практику Європейського суду з прав людини у справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) висловлено правову позицію про те, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.

Судом вжито передбачених цивільним процесуальним законодавством заходів для повідомлення відповідача та створено умови для реалізації принципу змагальності сторін.

Відзив на позов відповідачем не подано та жодних клопотань не заявлено.

Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов наступного висновку.

У відповідності до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , де і зареєстроване їх місце проживання. За даною адресою також зареєстровано малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Указане підтверджується: свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 10 лютого 2015 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права від 24 лютого 2015 року, відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб від 27 лютого 2023 року, відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру від 15 червня 2023 року.

Про актуальність права власності свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 серпня 2023 року за № 343255049.

Відповідно до вимог ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України).

За приписами ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за надані житлово-комунальні послуги.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (із змінами та доповненнями), зобов`язано наймача, власника й орендаря житлового приміщення оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п.7).

Мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил

особу; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг (п.10 згаданих Правил).

Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством (ст.ст.1, 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Виходячи із приписів, ч.1 ст.544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Позивач стверджує, що ним за період з січня 2020 року по травень 2023 року оплачено: ЛМКП «Львівтеплоенерго» - 24 251,94 грн за постачання теплової енергії; ЛМКП «Львівтеплоенерго» - 5873,08 грн за постачання гарячої води; ЛМКП «Львівводоканал» - 3336,33 грн за централізоване постачання холодної води та водовідведення; ЛМКП «Львівводоканал» - 297,56 грн за абонентського обслуговування постачання води; ТОВ «Львівенергозбут» - 1158,83 грн за мпожиту електричну енергію; ЛКП «Під Зуброю» - 12 724,00 грн за утримання будинку та прибудинкової території; ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» - 716,12 грн за споживання природного газу; АТ «Львівгаз» - 353,52 грн за споживання природного газу.

Водночас, заявляючи вимоги про відшкодування частини виплат по оплаті житлово-комунальних послуг, позивач не надав, незважаючи на свій процесуальний обов`язок згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України, належних доказів, на підставі яких суд міг би зробити однозначний висновок про те, що саме позивач був платником коштів з утримання спільної з відповідачем квартири.

Надані позивачем: відомості про нарахування та оплату послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго»; відомості про нарахування та оплату з централізованого постачання холодної води та водовідведення, абонентського обслуговування постачання води, відведення води ЛМКП «Львівводоканал», відомість про нарахування та оплату послуг з утримання будинку та прибудинкових територій ЛКП «Під Зуброю», лист ТОВ «Львівенергозбут», акт звірки з ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», відомість про фінансовий стан АТ «Львівгаз» (відділ з продажів Львівської дільниці), на які посилається позивач як доказ понесення саме ним витрат на плату комунальних платежів, не містять жодних даних, які б ідентифікували особу платника.

Факт відкриття особового рахунку на позивача та відсутність заборгованості не свідчать про виконанням саме ним обов`язку з оплати житлово-комунальних послуг

За недоведеності виконання позивачем солідарного з відповідачем обов`язку по утриманню квартири та понесення ним одноособово витрат по оплаті житлово-комунальних послуг, суд дійшов переконання про відсутність підстав для відшкодування йому частини таких витрат за рахунок іншого співвласника.

З клопотанням про витребування доказів у передбачених законом випадках позивач до суду не звертався. При цьому, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підсумовуючи наведене, при розгляді даної справи судом не встановлено порушення, невизнання чи оспорення відповідачем прав позивача. Доводи позивача не підтверджені об`єктивними доказами. Сам факт звернення позивача до суду не свідчить про порушення його права, таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку.

За відсутності відзиву відповідача суд вирішив справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України).

Неподання відзиву відповідачем не звільняє позивача від тягару доказування. Принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13, від 23 листопада 2022 року у справі № 208/6630/19).

З урахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, встановивши дійсні обставини справи, суд відмовляє у задоволені позову. У матеріалах справи відсутні відомості, які б доводили протилежне та спростовували даний висновок суду.

У порядку ч.6 ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави, оскільки у позові відмовлено, а позивача звільнено від сплати від судового збору за подання позовної заяви до суду.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити в задоволенні позову.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2

Повне судове рішення складено 18 серпня 2023 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО