ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/5497/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/9 частин квартири за набувальною давністю

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 , в якій просила визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 2/9 частини квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.11.2000 р. позивач, її син - ОСОБА_2 , чоловік позивача - ОСОБА_3 , двоюрідна тітка позивача ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1 в наступних долях: власник 1/3 частини квартири ОСОБА_3 : власники 2/3 частин квартири позивач, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, на належне їй майно - 2/9 частини квартири АДРЕСА_1 . За життя у ОСОБА_4 не було своєї сім`ї та дітей, спадкоємців, які б прийняли після її смерті спадщину немає.

20.11.2009 р. шлюб між позивачем та ОСОБА_3 розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, після його смерті ОСОБА_2 успадкував належні померлому 2/9 частини вказаної квартири.

Позивач звернулась до Сьомої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її двоюрідної тітки ОСОБА_4 . Постановою Сьомої київської державної нотаріальної контори від 08.11.2022 р. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належало двоюрідній тітці ОСОБА_4 , оскільки на час відкриття спадщини діяв Цивільний кодекс Української PCP (в ред.1963 р.), який передбачав спадкоємців тільки першої та другої черги, а також спадкоємство утриманцям. До перерахованих черг ОСОБА_1 не відноситься.

За весь час проживання в квартирі АДРЕСА_1 позивач утримує квартиру, робила поточні та капітальні ремонти, сплачувала усі комунальні послуги.

Позивач зазначає, що вона добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується квартирою протягом 22 років, закрема 2/9 частинами квартири, які належали на праві власності ОСОБА_4 , а тому на підставі ст.344 ЦК України вона вважає, що набула право власності на 2/9 частини вказаної квартири.

У зв`язку з зазначеним позивач просить визнати право власності за набувальною давністю на вказану частину квартири.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.09.2023 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено провести розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

20.07.2023 р. від представника Київської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства та розглядати справу за відсутності представника Київської міської ради.

Ухвалою суду від 07.09.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні, призначеному на 03.10.2023 позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 , в судовому засіданні, призначеному на 03.10.2023 не заперечував щодо задоволення позову.

Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання, призначене на 03.10.2023 не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив суд розглядати справу за відсутності представника Київської міської ради.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками відповідача ОСОБА_2 .

Встановлено, що на підставі договору-купівлі продажу квартири від 17.11.2000 р., посвідченому державним приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованому за №4958, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1 в наступних долях: власник 1/3 частини квартири ОСОБА_3 ; власники 2/3 частин квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.20).

Відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 12.12.2000 р. (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 27.12.2001 серії НОМЕР_1 (а.с.17).

20.11.2009 р. шлюб між позивачем та ОСОБА_3 розірвано (а.с.30).

Після смерті ОСОБА_3 29.05.2020 року його частку у вказаній квартирі (2/9 частини квартири) успадкував його син ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.06.2021 р. (а.с.31)

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.07.2022 р. встановлено факт родинних відносин, зокрема те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є двоюрідною тіткою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.18-19).

За заявою позивача Сьомою київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу №582/2021 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 .

Доказів того, що будь-які інші особи звертались щодо відкриття спадщини до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 матеріали спадкової справи №582/2021 не містять.

Позивач звернулась до Сьомої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її двоюрідної тітки ОСОБА_4 .

Постановою Сьомої київської державної нотаріальної контори від 08.11.2022 р. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належало двоюрідній тітці ОСОБА_4 . Зазначено, що ОСОБА_1 прийняла спадщину відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.07.2022 р., але підстави для закликання до спадкоємства за законом у неї немає. Оскільки на час відкриття спадщини діяв Цивільний кодекс Української PCP (в ред.1963 р.), який передбачав спадкоємців тільки першої та другої черги, а також спадкоємство утриманцям. До перерахованих черг ОСОБА_1 не відноситься.

З матеріалів спадкової справи №582/2021 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , вбачається, що жодних спадкоємців які б прийняли спадщину немає.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що є матір`ю позивача, зазначила, що з 2000 року ОСОБА_4 до своєї смерті проживала разом з позивачем та її сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено факт добросовісної сплати позивачем комунальних та інших платежів пов`язаних з утриманням спірної квартири, що підтверджується довідками про відсутність заборгованості за житлово-комунальні послуги наявними в матеріалах справи.

Відповідно до п. 4, 8 прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Стаття 328 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Положення частини третьої статті 397 ЦК України передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц.

Як встановлено вище, позивач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 12.12.2000 по теперішній час. З моменту смерті ОСОБА_4 26.12.2001 та до дня ухвалення судом даного рішення позивач проживає у вказаній квартирі більше 20 (двадцяти) років, що свідчить як про давність володіння, так і про безперервність володіння майном.

Позивач успадкувати частку ОСОБА_4 у квартирі не мігла, оскільки відповідно до статей 529, 530 Цивільного кодексу Української РСР підстав для закликання його до спадкування не було.

Позивач після смерті ОСОБА_4 продовжує користуватися як своєю часткою у квартирі, так і часткою, яка належала померлій. Зворотного матеріали справи не містять. Отже, позивач є добросовісним володільцем 2/9 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 .

Окрім того, позивач володіє спірною частиною квартири, яка належала ОСОБА_4 відкрито і не приховує факт знаходження цього майна у її володінні, адже місце проживання позивача у квартирі АДРЕСА_1 є зареєстрованим.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи, інші особи не претендують на спірну частину квартиру.

З наведеного вбачається, що позивач ОСОБА_1 понад 10 років добросовісно, відкрито, і безперервно володіє 2/9 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 .

Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз`яснень, які містяться предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, оскільки у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 добросовісно заволодів 2/9 частиною квартири і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше 10 років, суд вважає, що наявні передбачені чинним законодавством підстави для визнання за позивачем права власності на 2/9 частини квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 15, 16, 328, 344, 397 ЦК України, ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 102, 107, 109, 110, 133, 137, 141, 258-259, 263-268, 273, 274, 279, 280-289, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/9 частин квартири за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності за набувальною давністю на 2/9 частини квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА