Дата документу 25.07.2023 Справа № 334/1762/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 334/1762/21 Головуючий у І інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/1279/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг», третя особа - Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання іпотечного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнював, до ОСОБА_2 , ТОВ «Олком-Лізинг», третя особа - Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання іпотечного договору недійсним.

В обґрунтування позову зазначав, що 02 листопада 2007 року між його батьком, ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір про відкриття кредитної лінії №5047-117К.

14 грудня 2011 року було укладено додаткову угоду №1 до договору про відкриття кредитної лінії №5047-11714 від 02 листопада 2007 року, відповідно до якої були внесені відповідні зміни та доповнення до кредитного договору. П. 2.1. кредитного договору було викладено у новій редакції, а саме: Банк надав ОСОБА_2 кредитні ресурси в сумі 1149997,26 грн з оплатою процентної ставки річних. Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 02 листопада 2014 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов`язується щомісяця в термін з «1» по «10» число кожного місяця здійснювати погашення позичкової за виданими кредитними ресурсами згідно графіку зниження розміру заборгованості.

Відповідно до п.4.3. договору: Позичальник сплачує проценти за користування кредитними ресурсами щомісяця, в термін з «1» до «10» числа кожного місяця, згідно з графіком зниження розміру заборгованості. У вказаний термін позичальник сплачує проценти, нараховані за період користування кредитними ресурсами з «1» по останнє число (включно) попереднього місяця. Проценти сплачуються шляхом зарахування відповідної суми на рахунок процентів №0001.

Відповідно до п.5.1. Кредитного договору, забезпеченням виконання зобов`язання за цим договором є застава нерухомості (іпотека): жилого будинку садибного типу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що належать на праві власності ОСОБА_2 , оформлений договором іпотеки № 5047-1171 від 02 листопада 2007 року. Додатковим забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором є порука фізичної особи - ОСОБА_3 , оформлена договором поруки № 5047- 117П від 02 листопада 2007 року.

Про наявність зазначеного договору позивачу стало відомо у лютому 2021 року, з отриманої судової повістки, яка надійшла на ім`я батька - ОСОБА_2 з Ленінського районного суду м. Запоріжжя, а з сайту «Судова влада» та Єдиного реєстру судових рішень позивач дізнався про всі судові спори та наявність кредитних правовідносин.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . На момент укладення договору між його батьком та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про відкриття кредитної лінії №5047-117К 02 листопада 2007 йому було 16 років, тобто, відповідно до ЗУ «Про охорону дитинства» він був дитиною, проживав разом з батьками і на нього поширювалась дія ЗУ «Про охорону дитинства» та ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Позивач наголошував, що під час укладання кредитного договору згоди органу опіки та піклування на вказаний правочин не було, тому вважає, що зміст іпотечного договору суперечить його правам та інтересам, а саме: обмежує його права щодо жилого приміщення і порушує гарантії збереження права на житло, порушує вимоги ЗУ «Про охорону дитинства», ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ЦК України.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір іпотеки від № 5047-171 від 02 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_2 , батьком позивача, та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П., реєстровий номер 4-1500, та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2023 рокувідмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неправильне встановлення обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд не врахував положень матеріального права щодо обов`язкового дозволу органу опіки та піклування укладати договір, не забезпечив повного та всебічного розгляду справи та не врахував того факту, що скаржник не мав іншого житла, проживав з батьками на момент укладення оскаржуваного договору і у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки його права будуть порушені.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Олком-Лізинг» заперечує проти її доводів, скаргу просить залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2023 року - залишити без змін.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24 липня 2023 року задоволено клопотання представника ТОВ «Олком-Лізинг» Манзенка Р.А. про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, розгляд апеляційної скарги вирішено провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів представником ТОВ «Олком-Лізинг» Манзенком Р.А. Попереджено представника ТОВ «Олком-Лізинг» Манзенка Р.А., що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку, тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (т. 1, а.с. 243-245, т. 2, а.с. 9-12).

21 липня 2023 року до апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Трачук Н.І. про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до довідки секретаря судового засідання Бєлової А.В., під час проведення судового засідання 25 липня 2023 року у справі 334/1762/21 (провадження №22-ц/807/1279/23) відбулися перебої в роботі мережі Internet, через що, представник ТОВ «Олком-Лізинг» - адвокат Манзенко Р.А. не мав технічної можливості взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції(т. 2, а.с. 44).

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права позивача, який продовжує користуватися будинком, який є предметом іпотеки і на сьогодні, а приховування батьками нерухомість у момент укладання іпотечного договору позбавляє його права визнати іпотеку недійсною, оскільки відповідач ОСОБА_2 достовірно знав про те, що прописка дитини у будинку, яка є предметом іпотеки, унеможливлює укладення договору іпотеки, у зв`язку з чим він зареєстрував позивача вже після укладання договору іпотеки, а тому дана обставина не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 02.11.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 (відповідачем по справі) укладено договір про відкриття кредитної лінії № 5047-117К, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_2 кредитні ресурси в сумі 1 149 997 гри. 26 коп.

02.11.2007 між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 5047-1 171, засвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П., зареєстрований в реєстрі за № 4-1500.

Відповідно до п. 1 договору іпотеки в іпотеку Банку передано наступне нерухоме майно: будинок житловий № 159 «а» (сто п`ятдесят дев`ять «а»), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 430,4 кв.м., житловою площею 192,4 кв.м. зазначений в плані літерою «А-2», та слідуючі господарські та побутові будівлі і споруди: в`їзд до гаражу - літера «Б», паркани - № 1, 5, 6, 7, 9, ворота - № 2, хвіртки - № 8, замощення - літера «І», площа земельної ділянки на які розташований будинок складає 938 кв.м., що належить Іпотекодавцю на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.10.2007, справа № 2-4894/2007, та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 16428991, реєстраційний номер 20794148, номер запису 43155 в книзі 308, виданого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 26.10.2007.

Відповідно до п. 6 договору іпотеки Іпотекодавець свідчить та гарантує, що вся інформація, надана іпотекодавцем щодо предмету іпотеки на момент укладання цього договору є достовірною; предмет іпотеки належить йому на праві власності; на предмет іпотеки не звернуто стягнення згідно з чинним законодавством України; предмет іпотеки не підлягає вилученню і вільний від будь-яких зобов`язань (в т.ч. не передано в оренду або інше користування, не закладено, не подаровано, не передано повністю або частково), крім тих, що передбачені цим договором; до іпотекодавця не пред`явлені майнові позови, пов`язані з вилученням предмету іпотеки; предмет іпотеки не є часткою, паєм, не є предметом, право власності на який або право користування яким внесено до статутних фондів підприємств, а також не передано будь-яким іншим чином; до укладення та на момент укладення цього договору предмет іпотеки не перебуває під забороною відчуження та в податковій заставі; на момент укладення нього договору не існує подій, що створюють загрозу належному виконанню цього договору (судові спори, майнові вимоги третіх осіб, тощо), про які він не повідоми іпотекодержателя; права на предмет іпотеки третім особам не передано, не знаходиться під обтяженням.

Пунктом 7 договору іпотеки передбачено, що предмет іпотеки залишається в користування і володінні іпотекодавця відповідно до його цільового призначення та технічних можливостей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку: перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що на момент укладення його батьком договору та передачі будинку в іпотеку, він був неповнолітнім і проживав разом з батьками, не мав іншого житла, на що суд першої інстанції зазначив, що відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій області 15.11.2007, позивач ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 15.11.2007, тобто після укладення договору іпотеки 02.11.2007 року, у зв`язку з чим, дійшов помилкового висновку про те, що дії позивача з оскарження спірного договору свідчать про недобросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе обов`язків його батьків, які в свою чергу намагаються перекласти відповідальність за свою неспроможність й далі виконувати договірні умови на банк, який вчасно та належним чином виконав свої обов`язки за кредитним договором.

Суд першої інстанції виходив із того, чи мав позивач право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрацію неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Суд першої інстанції встановив, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права позивача, який продовжує користуватися будинком, який є предметом іпотеки і на сьогодні, а приховування батьками прав дитини на нерухомість у момент укладання іпотечного договору позбавляє його права визнати іпотеку недійсною, оскільки відповідач ОСОБА_2 достовірно знав про те, що прописка дитини у будинку, яка є предметом іпотеки, унеможливлює укладення договору іпотеки, у зв`язку з чим він зареєстрував позивача вже після укладання договору іпотеки, а тому дана обставина не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Проте, на думку колегії суддів, такі висновки є хибними, суперечать матеріалам справи, та свідчать про те, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки і не зробив висновків з приводу вищенаведених доводів позивача повною мірою, а також не встановив дійсних обставин справи.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції не виклав в судовому рішенні в достатній мірі мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зазначав («Серявін та інші проти України», «Проніна проти України», «Кузнецов та інші проти Російської Федерації»), що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього. Така позиція є усталеною в практиці ЄСПЛ з якої випливає, що ігнорування судом аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.

Право власності на будинок, що став предметом іпотеки, було визнано за батьком скаржника, ОСОБА_2 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2007 року у справі № 2-4894/07, воно набрало законної сили 16 жовтня 2007 року. Цим судовим рішенням також встановлено, що відповідно до паспорта ОСОБА_2 він зареєстрований у цьому будинку з 11.05.1999, тобто, цей будинок був місцем його проживання та його родини, членом якої скаржник був ще до визнання права власності на нього.

Відповідно до матеріалів справи, паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_1 15.11.2007, тобто, у зв`язку з досягненням ним 16-річного віку.

Згідно з довідкою голови квартального комітету № 87 ОСОБА_1 проживав за адресою АДРЕСА_1 з 26.05.1999. Таким чином, проставивши відмітку під час видачі паспорта серії НОМЕР_3 , відділ УДМС фактично констатував інформацію про місце проживання скаржника, яке не змінювалось з 1999 року.

Відповідно до ст. 71 ЦК України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року в справі № 6-930цс16 зроблено висновок, що «при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними правочинів необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки батьків або одного з них щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом при укладенні оспорюваного договору; 3) засовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення такого договору».

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, тому рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2019 у справі № 334/7154/15-ц з нього стягнуто суму боргу, як наслідок, будинок, який є предметом договору іпотеки може бути реалізовано, тобто, існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення такого договору .

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі 285/1564/15-ц (провадження N0 61-2742св18) зроблено висновок, що за змістом ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», а також статей 17,18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Колегія суддів зауважує, що позов у цій справі було пред`явлено не батьками, а їх сином, який на час укладання договору був неповнолітнім, тому посилання суду на цю обставину, як підставу для відмови у позові є недоречним.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.

З матеріалів справи вбачається, що під час укладання кредитного договору була відсутня згода органу опіки та піклування на вказаний правочин.

Крім того, колегія суддів зауважує, що матеріали справи містять заяву ТОВ «Олком-Лізинг» про застосування наслідків спливу позовної давності у справі. (а.с. 174-175).

Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином, заявляючи клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності відповідач фактично визнав порушення прав ОСОБА_1 під час укладання договору іпотеки від № 5047-171 від 02 листопада 2007 року.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що зміст договору іпотеки від № 5047-171 від 02 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_2 , батьком позивача, та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П., реєстровий номер 4-1500, суперечить правам та інтересам позивача: обмежує його права щодо жилого приміщення і порушує гарантії збереження права на житло, порушує вимоги ЗУ «Про охорону дитинства», ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», у зв`язку з чим його слід визнати недійсним.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2023 року на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України належить скасувати, прийняти нову постанову про задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, новою постановою апеляційний суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 , скаржник має право на компенсацію йому суми судового збору, сплаченого під час подання позову у розмірі 908 грн та судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 грн, яку належить стягнути з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2023 року - скасувати. Прийняти у цій справі нову постанову, якою:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг», третя особа - Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання іпотечного договору недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір іпотеки № 5047-171 від 02 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_4 ) та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (), посвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П., реєстровий номер 4-1500.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1135 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Олком-Лізинг» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1135 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04 серпня 2023 року.

Головуючий:

Судді: