Справа № 464/575/23
пр.№ 2/464/595/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.08.2023 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Борачка М.В.,

секретар судового засідання: Дзьобан Н.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові позовну заяву Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

Акціонерне товариство «КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 12272,98 грн. за кредитним договором №б/н від 15.05.2015.

Ухвалою від 27.02.2023 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання у справі призначив на 23.03.2023.

Також, ухвалою від 27.02.2023 суд задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів, витребував у Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 04.01.2019, витребував у Першої львівської державної нотаріальної контори копію матеріалів спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Процесуальний хід справи відображено в ухвалах суду.

Ухвалою від 14.06.2023 суд залишив без руху позовну заяву, надав позивачу п`ятиденний строк з дня отримання ним ухвали, для усунення недоліків позовної заяви вказаних у мотивувальній частині ухвали.

На адресу суду від позивача надійшла заява, якою усунуто недоліки позовної заяви, визначені ухвалою від 14.06.2023.

Ухвалою від 11.07.2023 суд продовжив розгляд цивільної справи за позовом АТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, призначив справу до розгляду на 09.08.2023, визнав обов`язковою явку представника АТ «КБ «Приватбанк» у судове засідання.

У судове засідання 09.08.2023 представник позивача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідачі у судове засідання 09.08.2023 також не з`явились.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Аргументи позивача.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання Умов та правил надання продукту кредитних карт від 15.05.2015 ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4922,72 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється, починаючи з 1 по 25 число кожного місяця.

Як стверджує позивач, ОСОБА_3 належним чином своїх зобов`язань за договором не виконав, у зв`язку із чим у нього утворилась заборгованість у загальному розмірі 12272,98 грн., з яких 3991,77 грн. борг за кредитом, 749,23 грн. борг за відсотками, 7531,98 грн. борг за комісією та пенею.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20.02.2020. Станом на момент смерті, із позичальником постійно проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому вони є спадкоємцями першого. Вказане вбачається зі змісту копій паспортів позичальника та відповідачів.

Посилаючись на норми ЦК України, які врегульовують порядок спадкування, позивач стверджує, що відповідачі прийняли спадщину ОСОБА_3 , у т.ч. кредитні зобов`язання останнього за кредитним договором.

Зважаючи на це, АТ «КБ «Приватбанк» просить стягнути із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №б/н від 15.05.2015 у розмірі 12272,98 грн.

Аргументи відповідачів.

Відповідачі своїм правом на висловлення заперечень проти позову, передбаченим ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), не скористалися та не подали до суду у встановлений строк відзивів на позовну заяву.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ОЦІНКА СУДУ.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження виникнення між позивачем та ОСОБА_3 договірних кредитних відносин АТ «КБ «Приватбанк» надало суду «Генеральное соглашение о реструктуризации задолженности и присоединении к Условиям и правилам предоставления продукта кредитних карт, 15.05.2015 г.».

Суд зауважує, що відповідно до ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Згідно із ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова.

Вказаний закон регулює функціонування і застосування української мови як державної у сферах суспільного життя, визначених цим законом, на всій території України, в тому числі і застосування державної мови в судочинстві.

За змістом ст. 14 цього Закону у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Суди ухвалюють рішення та оприлюднюють їх державною мовою у порядку, встановленому законом. Текст судового рішення складається з урахуванням стандартів державної мови.

Цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою (ч. 1 ст. 9 ЦПК України).

Враховуючи вищенаведене, суд наголошує на тому, що державною мовою та мовою судочинства в Україні є українська мова, а відтак подання до суду документів, викладених іноземною мовою, без належного їх перекладу на державну мову, утруднює можливість встановлення їх змісту та належності відповідних документів до сторін, що є неприпустимим.

Разом з цим, задля виконання завдань цивільного судочинства та вирішення спору у даній справі, суд вважає за можливе викласти зміст згаданого вище документа українською мовою, що забезпечить дотримання вимог чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 15.05.2015 між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «КБ «Приватбанк», (кредитор) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт (надалі - Договір).

За своєю правовою природою згаданий Договір належить до кредитних договорів, а тому на нього поширюються положення параграфів 1 та 2 Глави 71 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору.

Договором передбачено, що він укладається з метою створення належних умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору №SAMDN7578 від 15.03.2012 (договір 1), а також з метою приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт (на сайті privatbank.ua).

Пунктом 1 Договору передбачено, зокрема, що сторони дійшли згоди щодо заборгованості за договором 1, яка станом на дату підписання генеральної угоди становить 5296,74 грн. Кінцевою датою погашення заборгованості за договором 1 є 31.05.2017. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позичальник зобов`язується у день підписання генеральної угоди мати залишок на будь-якому відкритому у банку рахунку у розмірі 374,00 грн.

У пункті 2 Договору сторонами викладені умови щодо приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт. Так, пунктом 2.1 визначено, що банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 4922,74 грн. на період з 15.05.2015 по 31.05.2017 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту в обмін на зобов`язання позичальника із повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5 % в місяць, які нараховуються на суму заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється наступним чином: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти у розмірі 246,33 грн. для погашення заборгованості за кредитом. Останнє погашення заборгованості повинне бути здійснене не пізніше 31.05.2017.

Згідно із п. 2.8 Договору розмір пені за несвоєчасне виконання позичальником зобов`язань за договором встановлено Умовами і правилами надання продукту кредитних карт.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із твердженнями позивача, позичальник у встановлений Договором строк не повернув наданого йому кредиту.

Судом встановлено, що предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення із відповідачів кредитної заборгованості у загальному розмірі 12272,98 грн. До позовної заяви додані розрахунки вказаної заборгованості, згідно із якими основний борг за Договором становить 3991,77 грн., борг за відсотками - 749,23 грн., борг за комісією та пенею - 7531,98 грн.

Як на підставу позовних вимог, позивач посилається на те, що позичальник за Договором помер, а його спадкоємцями є відповідачі, які постійно проживали разом з померлим і таким чином, на його переконання, прийняли спадщину, адже заяв про відмову від спадщини вони не подавали.

Зважаючи на це, спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються як нормами ЦК України щодо договірних правовідносин, так і нормами ЦК України щодо спадкування.

За приписами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Суд зазначає, що для правильного вирішення спору у даній справі важливим є встановлення факту смерті позичальника. За відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказаний факт, суд буде позбавлений можливості встановити, чи міг відбутися перехід прав та обов`язків спадкодавця до його спадкоємця (спадкоємців).

Як стверджує позивач, позичальник за Договором помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20.02.2020.

З цього приводу слід вказати, що ухвалою від 14.06.2023 позовну заяву АТ «КБ «Приватбанк» було залишено без руху, зокрема через те, що позивачем не надано суду копії відповідного свідоцтва про смерть, як і не долучено жодних інших доказів факту смерті позичальника.

Суд зазначає, що ні під час подання до суду заяви про усунення недоліків позовної заяви, ні станом на дату ухвалення рішення у даній справі позивачем так і не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту смерті позичальника за Договором, зокрема не подано до суду свідоцтва про смерть від 20.02.2020, на яке міститься посилання у позовній заяві.

Станом на момент ухвалення судом цього рішення, на підтвердження факту смерті ОСОБА_3 позивачем надано лише ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 09.07.2019 у справі №461/2671/19 та Довідку відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, яка надавалась Сихівському районному суду м. Львова у межах справи №461/2671/19 та згідно із якою відповідач знятий з реєстрації за місцем проживання 04.01.2019 у зв`язку зі смертю.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зважаючи на те, що факт смерті повинен підтверджуватися чітко визначеними законом документами, зокрема свідоцтвом про смерть, то вказані вище ухвала Сихівського районного суду м. Львова від 09.07.2019 у справі №461/2671/19 та Довідка відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, які хоча й містять інформацію про смерть ОСОБА_3 , не можуть вважатися беззаперечними доказами згаданого факту. Вони лише побічно (додатково) вказують на відповідну обставину та можуть бути взяті до уваги судом виключно за умови наявності у матеріалах справи належних та допустимих доказів поданих на підтвердження смерті особи.

Як передбачено ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на існування сумнівів у добросовісному здійсненні позивачем свого процесуального права на подання доказів, а також враховуючи пасивну позицію відповідачів у справі, суд задля забезпечення повного та всебічного розгляду справи звернувся до Сихівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові ЗМУМЮ із запитом щодо надання інформації про смерть ОСОБА_3 .

Зі змісту відповіді Сихівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові ЗМУМЮ №538/32.32-01-08 від 26.05.2023 вбачається, що відповідно до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділом складено відповідний актовий запис про смерть №1112 від 29.12.2018 щодо особи, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, судом встановлено факт смерті ОСОБА_3 , що уможливлює з`ясування можливості спадкового переходу прав та обов`язків за Договором від останнього до відповідачів у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч.ч.3, 4 ст. 1268 ЦК України. Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникають між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень ст. 1282 ЦК України.

У зв`язку зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються ст.ст.1281 та 1282 ЦК України.

За змістом ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Таким чином, задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених ст. 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Отже, умовою відповідальності спадкоємця за боргами спадкодавця є факт прийняття спадщини. Аналогічні роз`яснення надані в абз. 2 п. 32 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012, де зазначено, що з урахуванням положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

У своїй постанові від 18.09.2019 у справі №640/6274/16-ц Верховний Суд виклав правовий висновок, згідно із яким при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені ч.ч.2 та 3 ст.1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- при дотриманні кредитором строків, визначених ст. 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №306/2000/16-ц також передбачено, що при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора необхідно з`ясувати коло спадкоємців, встановити належність спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартість отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Як передбачено приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач звертався до Першої львівської державної нотаріальної контори із претензією кредитора вих. №SAMDN9330 від 01.12.2021, у якій просив повідомити чи заводилась спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , включити кредиторські вимоги у спадкову масу, повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості за Договором, а також надати інформацію щодо звернення із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття, видачу свідоцтва про право на спадщину, надіслати інформацію щодо осіб, які подали відповідні заяви, а також тих осіб, які вже прийняли спадщину.

Крім цього, позивач направляв на адреси відповідачів листи-претензії, які датовані 24.12.2021 та у яких він вимагав погасити заборгованість у розмірі 12272,98 грн.

У матеріалах справи наявний лист-відповідь Першої львівської державної нотаріальної контори №1223/01-16 від 06.12.2021, однак згідно із ним спадкова справа на особу ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заводилася.

У той же ж час, як вбачається із відповіді Першої львівської державної нотаріальної контори Львівської області №297/01-16 від 27.04.2023, наданої суду на виконання ухвали від 27.02.2023 у справі №464/575/23, спадкова справа на особу ОСОБА_3 у нотаріальній конторі не заводилась.

Таким чином, суд доходить висновку, що ніхто із спадкоємців в державну нотаріальну контору не звертався, а тому дані про коло спадкоємців та склад спадкового майна у матеріалах справи відсутні.

Варто наголосити, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд звертав увагу на те, що до позовної заяви не долучено жодних доказів того, що відповідачі є спадкоємцями померлого позичальника (за законом чи за заповітом), як і не долучено доказів ступеня спорідненості відповідачів зі спадкодавцем, що може вплинути на черговість спадкування (у випадку спадкування за законом).

Відповідні докази не були подані позивачем до суду і станом на момент ухвалення цього рішення. Фактично, позивачем не надано будь-якого підтвердження наявності родинних зв`язків між позичальником та відповідачами по справі, що позбавляє суд можливості перевірити умови, за яких відповідних осіб віднесено до кола спадкоємців за законом.

Звертаючись до суду із позовом, АТ КБ «Приватбанк» зазначав, що відповідачі є спадкоємцями позичальника за Договором та прийняли спадщину у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, так як зареєстровані за однією адресою. На підтвердження вказаної обставини ним подано копії паспортів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з яких вбачається, що адресою місця реєстрації перелічених осіб є: АДРЕСА_1 .

Зі змісту довідки, виданої Сихівською районною адміністрацією на виконання ухвали суду у даній справі від 27.02.2023, вбачається, що станом на 04.01.2019 за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані дві особи, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суд критично оцінює відповідні доводи позивача, адже сам по собі факт реєстрації відповідачів за однією з позичальником адресою не є достатнім для безумовного висновку про те, що вони є спадкоємцями (у т.ч., єдиними) та прийняли спадщину померлого.

Будь-яких інших доказів на підтвердження відповідних обставин позивачем до суду подано не було. Відтак, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №755/18920/18).

За наявних у матеріалах справи доказів суд позбавлений можливості встановити, чи є відповідачі спадкоємцями ОСОБА_3 , який ступінь їх спорідненості, а також те, чи прийняли вони спадщину. Позивачем належним чином необґрунтовано та не надано відповідних доказів того, що відповідачі взагалі є спадкоємцями в розумінні приписів ст. 1222 ЦК України, тобто є спадкоємцями за законом, або визначені такими на підставі заповіту. Доказів на підтвердження того, що відповідачі належать до кола спадкоємців, визначених ст.ст.1261-1265 ЦК України, тобто входять до однієї з п`яти черг спадкування, суду не надано. Також не надано відповідного заповіту, яким би відповідачі були визначені як спадкоємці.

Крім цього, позивач не надав доказів та відомостей, які б свідчили про існування перешкод у отриманні банком доказів про коло спадкоємців.

Суд принагідно зауважує, що для правильного вирішення спору у даній справі має значення також встановлення розміру частки у спадщині, яка перейшла до спадкоємців. Оскільки позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення 12272,98 грн. заборгованості за Договором із двох відповідачів, то встановлення відповідної обставини впливає на розмір сум боргу, які повинні покладатися окремо на кожного із відповідачів (у разі наявності підстав для задоволення позову).

Як передбачено ч. 1 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 14.06.2023 судом наголошувалось на необхідності зазначення змісту позовних вимог щодо кожного із відповідачів, тобто розміру боргу, про стягнення якого просить позивач окремо із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до частки кожного із них у спадщині. Разом з цим, відповідний недолік позову був повністю проігнорований позивачем.

Як уже зазначалось вище, ухвалою від 11.07.2023 суд визнав обов`язковою явку представника АТ «КБ «Приватбанк» у судове засідання. У відповідному засіданні представник позивача міг би надати пояснення щодо змісту позовних вимог. Однак, позивач не забезпечив у судове засідання жодного представника, що унеможливило з`ясування означеного питання судом.

Отже, у цьому випадку процесуальна пасивність позивача та невиконання ним вимог ухвали суду щодо забезпечення явки уповноваженого представника свідчать про незацікавленість АТ «КБ «Приватбанк» у судовому процесі.

Враховуючи викладене вище, суд, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, доходить висновку, що правові підстави для стягнення із відповідачів, як спадкоємців померлого за твердженнями позивача ОСОБА_3 , на користь АТ «КБ «Приватбанк» заборгованості за Договором, відсутні, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір за подання позовної заяви покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.2, 10, 12, 133, 141, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Покласти на Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір за подання позовної заяви.

3.На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (Код ЄДРПОУ - 14360570, адреса місцезнаходження - 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д);

Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Повне судове рішення складено 16 серпня 2023 року, що є датою його ухвалення, постановленого за відсутності учасників справи, відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України.

Головуючий Борачок М.В.