№ 201/9425/18
провадження 2/201/237/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова Марина Олексіївна і управління-служба в справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини житла,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 31 серпня 2018 року звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини житла, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах, а їх представник в судовому засіданні посилалися на те, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - позивачка, на цей час повнолітня. Під час шлюбних відносин вони з чоловіком придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 150.9 кв. м., житловою площею 867.4 кв. м., яку використовували для проживання всієї родини. Оскільки квартира була придбана за спільні кошти та під час шлюбу дана квартира належала їм в рівних частках на підставі спільної сумісної власності подружжя. На протязі спільного життя ними було зроблено ремонт за спільні кошти, квартира була облаштована меблями, дорогою побутовою технікою. Через поведінку чоловіка сімейне життя не склалося, вона вирішила розірвати шлюб з ним, звернулася з позовом та на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2016 року шлюб між цим подружжям було розірвано. Квартира залишилася в володінні позивачки, де вона проживала разом з донькою та проживала на час подання позову до суду. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Весною 2018 року під час прибирання в квартирі вона знайшла документи, які знаходилася в сейфі чоловіка, серед яких вона побачила договір купівлі-продажу частки даної квартири, який був укладений між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 від 26 грудня 2012 року та був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Шауловою М.О. за реєстровим № 1112. При ознайомленні з текстом договору їй стало відомо, що текст не відповідає дійсним обставинам, а саме в п. 5 договору зазначено, що на вказану квартиру відсутні права неповнолітніх або малолітніх дітей на користування житлом, що відчужується; що вказана частина оглянута покупцем до підписання договору. Це не відповідає дійсності, тому як в квартирі на час вчинення правочину проживала малолітня дитина донька позивачки та померлого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, позивачка не надавала згоду на відчуження вказаної частки квартири, але в договорі купівлі-продажу в п. 8 є примітка про те, що 26 листопада 2012 року заява-згода на відчуження вказаної частки квартира була посвідчена нотаріусом Шауловою М.О. Вважає, що вказана заява є підробленою, тому як вона до вказаного нотаріуса з приводу посвідчення такої заяви не зверталася та своєму чоловікові не надавала згоди на відчуження частки квартири.

Вважає, що оскільки оспорюваний правочин був укладений без її письмової згоди на відчуження частки в спільному майні подружжя, а також через те, що даний правочин щодо розпорядження нерухомим майном, яким має право користування неповнолітня дитина, був проведений без відповідного дозволу органу опіки та піклування, то даний договір купівлі-продажу є недійсним. Строк позовної давності не пропустили, оскільки про наявність договору купівлі-продажу їх квартири дізналися лише весною 2018 року і в той же рік звернулися з позовом до суду. Наразі вся квартира належить позивачці, дочці померлого, але на неї (квартиру) до цих пір претендує відповідачка і про це є в суді спір, тому визнання вказаного договору купівлі-продажу є актуальним.

Отже, для захисту прав позивачів виникає необхідність у визнанні вказаного договору купівлі-продажу частини вказаної квартири недійсним. З огляду на викладене, просили суд визнати недійсним в частині договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував, вважаючи позов не доведеним, відповідач на законних підставах оформив і користується своєю власністю, про взаємовідносини позивача і його родичів не знав, нічого не порушував і вважає відсутніми законні підстави для задоволення позову, просив позивачам відмовити.

Представник приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М.О. в судовому засіданні підтримав позицію сторони відповідача, не погодився з позовними вимоги, вважав їх безпідставними і не доведеними, всі дії нотаріуса при укладанні і посвідченні спірного договору били вірними і відповідали вимогам закону, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали, просила в задоволенні позову відмовити.

Представник управління-служба в справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради не погодився з позовними вимогами, їх дії не порушували нічиїх прав та законних інтересів, неправомірних дій з їх боку не було, просили винести рішення на підставі наданих матеріалів і документів на розсуд суду.

Вислухавши пояснення представника позивачів, представника відповідача і третьої особи, з`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає уточнені позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і громадянина і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який був зареєстрований 09 лютого 1991 року в РАГС Жовтневого районного управління юстиції за актовим записом № 147. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - позивачка, на цей час повнолітня. Під час шлюбних відносин вони з чоловіком придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 150.9 кв. м., житловою площею 867.4 кв. м., яку використовували для проживання всієї родини. Оскільки квартира була придбана за спільні кошти та під час шлюбу дана квартира належала їм в рівних частках на підставі спільної сумісної власності подружжя. На протязі спільного життя ними було зроблено ремонт за спільні кошти, квартира була облаштована меблями, дорогою побутовою технікою.

Через поведінку чоловіка сімейне життя не склалося, позивачка вирішила розірвати шлюб з ним, звернулася з позовом та на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2016 року шлюб між цим подружжям було розірвано. Квартира залишилася в володінні позивачки, де вона проживала разом з донькою та проживала на час подання позову до суду.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Весною 2018 року під час прибирання в квартирі позивачка знайшла документи, які знаходилася в сейфі чоловіка, серед яких вона побачила договір купівлі-продажу частки даної квартири, який був укладений між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 від 26 грудня 2012 року та був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровим № 1112. При ознайомленні з текстом договору їй, як стверджує позивачка, стало відомо, що текст не відповідає дійсним обставинам, а саме в п. 5 договору зазначено, що на вказану квартиру відсутні права неповнолітніх або малолітніх дітей на користування житлом, що відчужується; що вказана частина оглянута покупцем до підписання договору. Це не відповідає дійсності, тому як в квартирі на час вчинення правочину проживала малолітня дитина донька позивачки та померлого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, позивачка не надавала згоду на відчуження вказаної частки квартири, але в договорі купівлі-продажу в п. 8 є примітка про те, що 26 листопада 2012 року заява-згода на відчуження вказаної частки квартира була посвідчена нотаріусом Шауловою М.О. Вважає, що вказана заява є підробленою і не відповідає дійсності, тому як вона до вказаного нотаріуса з приводу посвідчення такої заяви не зверталася та своєму чоловікові не надавала згоди на відчуження частки квартири.

Вважає, що оскільки оспорюваний правочин був укладений без її письмової згоди на відчуження частки в спільному майні подружжя, а також через те, що даний правочин щодо розпорядження нерухомим майном, яким має право користування неповнолітня дитина, був проведений без відповідного дозволу органу опіки та піклування, то даний договір купівлі-продажу є недійсним. Строк позовної давності не пропустили, оскільки про наявність договору купівлі-продажу їх квартири дізналися лише весною 2018 року і в той же рік звернулися з позовом до суду. Наразі вся квартира належить позивачці, дочці померлого, але на неї (квартиру) до цих пір претендує відповідачка і про це є в суді спір, тому визнання вказаного договору купівлі-продажу є актуальним.

Отже, для захисту прав позивачів виникає необхідність у визнанні вказаного договору купівлі-продажу частини вказаної квартири недійсним. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав визнання вказаного договору недійсним. Позивачі вважають дії відповідача по укладанню та виконанню вказаного договору, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку питання не вирішене і позивачі вимушені звертатися з позовом до суду і просили суд захистити їх права та визнати недійсним вказаний договір відповідно до позовних вимог.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15) (набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 202 ЦПК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом з наданих сторонами документів та доказів, дослідженої цивільної справи з`ясовано, що дійсно позивач ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який був зареєстрований 09.02.1991 р. ВРАГС Жовтневого районного управління юстиції за актовим записом № 147. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - позивачка, на цей час повнолітня.

Під час шлюбних відносин вони з чоловіком придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 150.9 кв. м., житловою площею 867.4 кв. м., яку використовували для проживання всієї родини. Оскільки квартира була придбана за спільні кошти та під час шлюбу дана квартира належала їм в рівних частках на підставі спільної сумісної власності подружжя. На протязі спільного життя ними було зроблено ремонт за спільні кошти, квартира була облаштована меблями, дорогою побутовою технікою.

Сімейне життя не склалося, позивачка вирішила розірвати шлюб, звернулася до суду з відповідним позовом та на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2016 року шлюб між цим подружжям було розірвано. Квартира залишилася в володінні позивачки, де вона проживала разом з донькою та проживала на час подання позову до суду.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Весною 2018 року позивачка дізналася про те, що її чоловіком без її згоди 26 грудня 2012 року був укладений договір купівлі-продажу частки даної квартири з відповідачем. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровим № 1112.

Судом встановлено, що в матеріалах справи нотаріуса Шавулової М.О. мається заява, виконана від ОСОБА_1 , від 26 грудня 2012 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шавуловою М.О., в якій вона дає згоду ОСОБА_4 на укладання договору купівлі-продажу щодо частки квартири АДРЕСА_1 . В графі «підпис» в даній заяві стоїть підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний напис її прізвища , імені по батькові.

Висновком експерта № 4538-19 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи по цивільній справі, виконаний Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз від 10 лютого 2020 року встановлено, що рукописний запис та підпис від імені ОСОБА_1 в графі «підпис» в Заяві про надання згоди на продаж частини квартири, яка посвідчена 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою Мариною Олексіївною і зареєстрована в реєстрі за № 1099 - виконані на ОСОБА_1 , а іншою особою.

За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 під час придбання квартири АДРЕСА_1 перебували у шлюбі, суд приходить до висновку, що порушено вимоги ст. 65 СК України, згідно якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Оцінюючі усі докази, які були досліджені судом в ході розгляду даної цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки знайшли підтвердження посилання позивача на те, що нею дійсно не була надана згода на відчуження майна, яка належало їй по праву спільної сумісної власності, а заява-згода іншого з подружжя на продаж такого майна, яка є обов`язковим документом при вчиненні нотаріальної дії щодо відчуження нерухомого майна, підписана від її імені іншою особою.

Як слідує зі ст. 5 Закону України «Про нотаріат»: Обов`язки нотаріуса. Нотаріус зобов`язаний: здійснювати свої' професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; зберігати в таємниці відомості, одержані ним у зв`язку з вчиненням нотаріальних дій; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисну /позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Постанова від 26 вересня 2018 року у справі № 523/10174/15-ц, провадження № 61-13532св18 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач, суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова С. В., Черняк Ю. В.).

Не може суд прийняти до уваги посилання сторони відповідача на пропуск стороною позивача строку позовної давності, оскільки вказаний строк не пропущений стороною позивача при зверненні до суду з цим позовом: чоловік позивачки ОСОБА_4 не повідомив в 2012 році свою дружину про укладання вказаного спірного договору, а вона сама дізналася про його існування лише весною 2018 року і в серпні цього ж року звернулася з позовом до суду, отже трирічний строк позовної давності не пропущено.

Стосовно посилання сторони відповідача на відсутність предмету спору через те, що зараз позивачка ОСОБА_2 і так оформила відповідним чином право власності на себе на всю вказану квартиру, про що надано витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно і ця інформація не оспорена.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі траво чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 505/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (грювадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 12 січня 2023 року звернулася в суд до відповідачки ОСОБА_2 з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації, по вказаній справі 16 січня 2023 року відкрите провадження, справа призначена до розгляду і зупинена до розгляду цієї справи. В цій справі ОСОБА_3 мотивує свої вимоги саме наявністю договору купівлі-продажу від 26 грудня 2012 року, вважає себе власницею вказаного житла: квартири АДРЕСА_1 , наполягає, що ОСОБА_2 (дочка ОСОБА_4 - сторони договору від 26 грудня 2012 року) неправомірно і безпідставно оформила на себе право власності на вказане житло, а тому це житло необхідно в неї витребувати з її чужого незаконного володіння, передати його ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію цього житла за ОСОБА_2 з метою його реєстрації за ОСОБА_3 ..

Тобто, ОСОБА_3 претендує на вказане житло саме на підставі вказано спірного договору від 26 грудня 2012 року, а отже наявність або відсутність вказаного договору безпосередньо впливає на права та охоронювані законом інтереси сторін, а тому вирішення спору по цій справі про вказаний договір є актуальним. Виходячи з вказаного, суд не погоджується з позицією сторони відповідача про відсутність предмету спору в цій справі.

Відповідно до частин 1 - 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених Конституцією та законом.

Враховуючи викладені обставини справи, норми чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду, у зв`язку із відсутністю волевиявлення позивача та його батька на відчуження спірного майна, то і подальші всі правочини укладені відповідачем є недійсними, оскільки суперечать нормам чинного законодавства.

Згідно з ч.1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У відповідності до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Європейський Суд з прав людини в справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року вказав: «Суд нагадує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), N 48778/99, пункт 25, ECHR 2002- II)».

Метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права.

Важливою обставиною справи та в принципі судового розгляду є можливість позивача, після винесення по суті спору судового рішення, фактичної реалізації відповідного рішення суду та поновлення своїх порушених прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальних норм права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

З огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення таїною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 2, 9, ч. 1 ст. 8 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має главо мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

В цій справі зазначенні сподівання позивача відповідачем порушені.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідачів відносно договору, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

При таких обставинах суд вважає можливим позов задовольнити визнати недійним договір купівлі-продажу, посвідчений 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом ДМНО Шауловою М.О. за реєстровим № 1112 про продаж частки квартири АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та стягнути з відповідача на користь позивачки сплачений при подачі позову судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 22, 60, 203, 204, 209, 210, 215, 216, 225, 236, 257, 261, 267, 317, 319, 321, 526, 527, 530, 599 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійним договір купівлі-продажу, посвідчений 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою Мариною Олексіївною за реєстровим № 1112 про продаж частки квартири АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений останньою судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 18 серпня 2023 року.

Суддя -