ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/4550/22 Номер провадження 22-ц/814/2676/23Головуючий у 1-й інстанції Харабадзе К. Ш. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Долженко Оксани Миколаївни

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2022 року, постановлене суддею Харабадзе К.Ш.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної ради як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної ради як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що вона з 02.06.2015 є власницею будинку АДРЕСА_1 . Окрім позивача, в будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , яка являється донькою позивача, та онук - ОСОБА_3 . Відповідачі зареєстровані у будинку, але фактично не проживають у ньому з 2016. Відповідачі мають інше житло за адресою: АДРЕСА_2 , де з 2016 року проживають разом з чоловіком відповідачки, ОСОБА_4 та другою дитиною відповідачки.

Реєстрація відповідачів у зазначеному будинку залишилась формальною, речей та майна, належного їм у будинку, немає. Через наявність формальної реєстрації відповідачів позивачка вимушена платити додаткові кошти за будинок по комунальним платежам, а також не може розпорядитися своїм майном, чим порушуються її права. Знятися з реєстрації в досудовому порядку відповідачка не може, оскільки в будинку вона зареєстрована з неповнолітнім сином, а для перереєстрації необхідна згода батька дитини. З батьком дитини відповідачка не спілкується, не має його номеру телефону та адреси місця проживання. Позивачка позбавлена можливості вирішити питання зняття відповідачів з реєстраційного обліку у позасудовому порядку, а реєстрація даних осіб у житловому будинку перешкоджає позивачу в повній мірі вільно розпоряджатися своїм нерухомим майном. На підставі вищевикладеного, просить визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної ради у м. Полтава про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 зареєстрована у спірному будинку як член сім`ї власника нерхомого майна, проте з 2016 року не проживає у спірному будинку, будь-які домовленості між відповідачем ОСОБА_2 та власником будинку відсутні, сторони не пов`язані спільним побутом, тому наявні правові підстави для усунення перешкод ОСОБА_1 в користувані належним їй майном та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В свою чергу, в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції вказав, що факт не проживання дитини у спірному будинку не є підставою для зняття його з реєстрації, тому підстави для задоволення позову в даній частині відсутні.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку в частині відмовлених позовних вимог оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Долженко Оксана Миколаївна, просила у відповідній частині рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у спірному будинку не проживає жоден з батьків ОСОБА_3 . Окрім того, даним судовим рішенням визнано матір дитини - ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним будинком, тим самим залишивши реєстрацію дитини в будинку без проживання у ньому його батьків, чим порушено інтереси дитини.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги щодо визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 не оскаржується, тому апеляційним судом у даній частині не переглядається.

Рішення місцевого суду в оскаржуваній частині не відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 23-24).

Згідно довідки Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 21.09.2022 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстровані з 03.02.2016 за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані дані підтверджені відомостями управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Полтавської міської ради від 29.09.2022 (а.с. 25, 30).

Матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 та копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 (а.с. 15-16).

Згідно акту про фактичне проживання від 17.05.2022 складеного ОСББ «Центр» ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 проживають за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 18).

Відповідно до акту обстеження умов проживання у вищевказаній квартирі складеного головними спеціалістами відділу «Служба у справах дітей» ОСОБА_5 та ОСОБА_6 умови проживання добрі, відповідають санітарно-гігієнічним нормам (а.с. 19).

Згідно довідки Миргородської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 5 Миргородської міської ради Полтавськаої області від 19.05.2022 № 01-12/18, ОСОБА_3 дійсно навчається в даній школі з 01 вересня 2020 року по теперішній час (а.с. 20).

ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 з двохрічного віку (з 2016 року) спостерігається лікарем-педіатром ОСОБА_7 , що підтверджується відповідним повідомленням лікаря (а.с. 22).

Відмовляючи у визнанні ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням належним позивачу, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у відповідній частині.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року в справі № 361/6668/15 (провадження № 61-25867св18), зроблено висновок, що: «основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК Української РСР, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо)».

При дослідженні матеріалів справи встановлено, що факт постійного проживання ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 , підтверджено належними, достустимими та достовірними доказами.

Вказані обставини свідчать про те, що спірний будинок не є єдиним житлом малолітнього ОСОБА_3 з батьками.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Отже, права користування спірним житлом малолітнього сина ОСОБА_2 є похідними від її прав на це житло.

Мати ОСОБА_3 відповідачка ОСОБА_2 даним рішенням суду першої інстанції, яке ніким не оскаржено, визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Факт непроживання малолітнього ОСОБА_3 у спірному будинку ніким не оспорений та підтверджений наявними в справі доказами, які свідчать про існування соціальних зв`язків дитини за адресою фактичного проживання матері в м. Миргород.

В свою чергу, що наявність реєстрації малолітнього ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 порушує права позивачки, оскільки створює додаткові витрати на утримання нерухомого майна.

Враховуючи характер та зміст спірних правовідносин, визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування спірним житлом не є порушенням права на житло, оскільки законний представник ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 не довела, що вважає спірний будинок його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив права на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

За розгляд справи в суді першої інстанції позивачем було сплачено 992,40 грн., а до суду апеляційної інстанції - 1488,60 грн., які відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3, 4, ч. 4, ст. 382, 383 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Долженко Оксани Миколаївни задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної ради як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2481 грн.

В іншій частині рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин