Дата документу 01.08.2023 Справа № 317/1598/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/1598/22
Провадження №22-ц/807/991/23
Головуючий в 1-й інстанції - Нікітін В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарКниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Войтовича Євгена Михайловича, Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 27 лютого 2023 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, спричиненої незаконним застосуванням запобіжного заходу,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України в Запорізькій області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, спричиненої незаконним застосуванням запобіжного заходу. Позов обґрунтовано наступним. Позивач ОСОБА_1 є обвинуваченим в кримінальному провадженні № 0814/13257/2012, яка розглядається Комунарським районним судом міста Запоріжжя. В ході розгляду даного кримінального провадження було допущено незаконне застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 19.04.2013 по 20.12.2016, а в період з 14.03.2013 по 19.04.2013 - без відповідного судового рішення. На час обрання позивачу запобіжного заходу він обіймав посаду директора в семи юридичних особах; був одружений і виховував разом з дружиною трьох малолітніх дітей. Внаслідок незаконного поміщення під варту позивач втратив заробітну плату, яку він отримував як директор семи юридичних осіб, перелік яких наведений в позовній заяві, а сім`я позивача розпалася. Факт незаконного тримання позивача під вартою підтверджений відповідним рішенням ЄСПЛ за його скаргою. Враховуючи викладені обставини, позивач просив суд стягнути на його користь з держави: 2 030 420 гривень 00 копійок компенсації за неотриману на всіх місцях його роботи заробітну плату за період з 14.03.2013 по 20.12.2016; 500 000 гривень 00 копійок моральної шкоди; 271 900 гривень 00 копійок витрат на правову допомогу адвоката в кримінальній справі.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 27 лютого 2023 року, позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) до Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ) та Запорізької обласної прокуратури (69005, м. Запоріжжя, вул. Матросова, буд. 29?а, ) про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, спричиненої незаконним застосуванням запобіжного заходу задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, спричинену незаконним застосуванням запобіжного заходу за період з 10 грудня 2014 року по 20 грудня 2016 року у розмірі 158 166 (сто п`ятдесят вісім тисяч сто шістдесят шість) гривень 67 копійок за рахунок коштів Державного бюджету України.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Войтовича Євгена Михайловича подав апеляційну скаргу, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, задовольнивши вимоги позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що факт перебування позивача у СІЗО унеможливив виконання ним трудових обов`язків, що само по собі є підставою для відшкодування втраченого заробітку. Витрати на правничу допомогу є матеріальною шкодою, яка підлягає стягненню з держави. Відшкодування моральної шкоди за період з 19.04.2013 року по 09.12.2014 р. передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і не пов`язано із рішенням ЄСПЛ. Судом першої інстанції безпідставно стягнуто моральну шкоду із розрахунку мінімального розміру заробітної плати зважуючи на всі обставити справи, а саме незаконне тримання під вартою, втрату заробітку і моральні страждання пов`язані із розпадом родини.

Не погоджуючись з рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення вимог позову і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що у позивача не виникло право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, оскільки розгляд кримінального провадження у відношенні позивача ще не закінчено. Стягнення з держави на користь позивача моральної шкоди за рішенням ЄСПЛ, виключає повторне стягнення моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення вимог позову і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що у позивача не виникло право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, оскільки розгляд кримінального провадження у відношенні позивача ще не закінчено. У справі відсутні докази, що підтверджують незаконне тримання позивача під вартою у період з 10.12.2014 по 20.12.2016 року, а рішення ЄСПЛ свідчить лише про незаконне тримання під вартою у період з 19.04.2013 по 09.12.2014, за що позивачу вже компенсовано розмір моральної шкоди.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що безпосередньою підставою для подання позову в даній справі стало рішення Європейського суду з прав людини по справі «Гришко і Кошляк проти України» від 24 лютого 2022 року (заяви 72970/13 та 12818/16). Вказаним рішенням заяву ОСОБА_1 визнано прийнятною та констатовано порушення Україною пункту 1 ст. 5 Конвенції, що виразилось в незаконному затриманні в період з 19.04.2013 по принаймні 09.12.2014 (згідно з документами, наявними у справі). Тобто, подальше, після 09.12.2014, тримання ОСОБА_1 під вартою, порушує ч. 1 ст. 5 Конвенції, про що зазначено в рішенні ЄСПЛ.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 був звільнений з-під варти ухвалою Заводського районного суду міста Запоріжжя від 20.12.2016.

Таким чином суд першої інстанції констатує, що фактичним періодом тримання ОСОБА_1 під вартою з порушенням Конвенції є період з 19 квітня 2013 року по 20 грудня 2016 року.

Позивачем ОСОБА_1 на підтвердження вимог позову щодо відшкодування втраченого заробітку, надано витяги з сайту opendatabot, з яких вбачається, що він обіймає посади директора наступних юридичних осіб: ТОВ «ВІКТОРІЯ-ТАКСІ ПЛЮС», ТОВ «ВІКТОРІЯ-ТАКСІ», ТОВ «ЕКОБУМ», ТОВ «ЕКСПРЕС-2003», ТОВ «ЕКСПРЕС-ТРЕЙД», ТОВ «ЕЛЕКТРЕТ-2» та ТОВ «БІЛД-КОНСАЛТ ЕКСПРЕС».

В той же час позивач не надав суду жодного доказу щодо фактичного отримання заробітку за даними місцями роботи, розміру нарахувань та відрахувань з них, доказів фактів відсторонення його від посади та, як наслідок - втрати заробітку, тому суд першої інстанції дійшов висновку щодо необґрунтованості позовних вимог в цій частині.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення з держави на користь позивача витрат на правову допомогу в кримінальній справі № 0814/13257/2012, оскільки вказана кримінальна справа ще не розглянута і питання розподілу витрат на правову допомогу в ній може бути вирішене ухвалою або вироком суду за наслідками її розгляду, або в порядку, визначеному статтею 11 Закону.

Суд першої інстанції вважав доведеним факт завдання позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди його незаконним триманням під вартою, оскільки протягом всього часу перебування в місцях попереднього ув`язнення, він був позбавлений можливості вести звичайне життя, його соціальні зв`язки були порушені. Саме по собі тримання особи під вартою завдає моральних страждань, а в даному випадку таке тримання не було обумовлене завданнями кримінального провадження і було протиправним, що констатоване у рішенні ЄСПЛ. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 , суд частково погодився з доводами відповідачів і виходив з того, що компенсація за незаконне тримання під вартою за період з 19 квітня 2013 року по 09 грудня 2014 року вже була стягнута з України рішенням ЄСПЛ. В той же час, в даній справі підлягає стягненню компенсація моральної шкоди позивачу за період тримання під вартою позивача, починаючи з 10 грудня 2014 року і по 20 грудня 2016 року, тобто - за 2 роки 10 днів. Мінімальна заробітна плата у 2022 році (станом на момент подання позову) становила 6 500 гривень 00 копійок. Таким чином, розмір моральної шкоди можна визначити наступним чином: 6 500 грн./місяць * 24 місяці = 156 000 гривень - моральна шкода за 2 роки; 6 500 грн./місяць * 10 днів / 30 днів = 2 166,67 гривень - моральна шкода за 10 днів. Сумарно: 156 000 грн. + 2 166,67 грн. = 158 166,67 грн. Саме ця сума моральної шкоди, на думку суду першої інстанції, підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 .

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У статті 1 цього Закону наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з статтею 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України та пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

З аналізу наведених норм законодавства убачається, що для відшкодування моральної шкоди в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» необхідно встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, внаслідок яких останній спричинена моральна шкода.

Незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має підтверджуватися постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, або не встановленням достатніх доказів для доведення вини особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що кримінальне провадження № 0814/13257/2012 у відношенні обвинуваченого ОСОБА_1 наразі не закінчено, розгляд справи триває, остаточне рішення у проваджені не ухвалено.

Рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Гришко і Кошляк проти України» від 24 лютого 2022 року (заяви 72970/13 та 12818/16), заяву ОСОБА_1 визнано прийнятною та констатовано порушення Україною пункту 1 ст. 5 Конвенції, що виразилось в незаконному затриманні в період з 19.04.2013 по принаймні 12.09.2014 р.

Вказаним рішення Європейського суду з прав людини на користь ОСОБА_1 з Держави України було стягнуто 2340,00 євро на відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов, вірного висновку, щодо відмови у задоволенні вимог позову про стягнення моральної шкоди за період з 19.04.2013 року по 12.09.2014р., оскільки за одне і теж саме порушення прав, з одних і тих же підстав не може бути подвійної відповідальності.

Що стосується стягнення моральної шкоди за період з 13 вересня 2014 року по 20 грудня 2016 року, то наразі відсутні підстави для стягнення такої шкоди, оскільки для відшкодування моральної шкоди в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» необхідно встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, і встановлення вказаних обставин має підтверджуватися постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, або не встановленням достатніх доказів для доведення вини особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Враховуючи викладене підстави для відшкодування моральної шкоди за вказаний період відсутні.

Що стосується стягнення втраченого заробітку за час незаконного перебування під вартою, то слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на відшкодування втраченого заробітку за період з 19.04.2013 по 12.09.2014 р.

Позивачем на підтвердження вимог позову щодо відшкодування втраченого заробітку, надано витяги з сайту opendatabot, з яких вбачається, що він обіймає посади директора наступних юридичних осіб: ТОВ «ВІКТОРІЯ-ТАКСІ ПЛЮС», ТОВ «ВІКТОРІЯ-ТАКСІ», ТОВ «ЕКОБУМ», ТОВ «ЕКСПРЕС-2003», ТОВ «ЕКСПРЕС-ТРЕЙД», ТОВ «ЕЛЕКТРЕТ-2» та ТОВ «БІЛД-КОНСАЛТ ЕКСПРЕС». В той же час позивач не надав суду жодного доказу щодо фактичного отримання заробітку за даними місцями роботи, розміру нарахувань та відрахувань на них, доказів фактів відсторонення його від посади та, як наслідок втрати заробітку.

Суд першої інтенції з урахуванням відсутності підтверджень отримання позивачем заробітної плати у вказаних товариствах, та як наслідок недоведення вимог позову в цій частині дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, між тим колегія суддів не погоджується з такими висновками виходячи з наступного.

Згідно положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", відповідно до ст.3 Закону (266/94-ВР) відшкодуванню

громадянинові підлягають заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Відповідно до Положення, середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється у тих випадках, коли не можна визначити доход громадянина виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати.

Колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_1 у період незаконного тримання під вартою був працездатною особою тому має право на відшкодування втраченого заробітку, який він міг отримати за вказаний період та який повинен бути розрахований виходячи із мінімального розміру заробітної плати і складає 19937,00 грн. за період з 19.04.2013 по 12.09.2014 р.

Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Колегія суддів апеляційного суду виходить з обґрунтованості вимог позову в частині стягнення судових витрат пов`язаних із наданням юридичної допомоги ОСОБА_1 , адвокатом Войтович Є.М. під час розгляду справи Європейським судом з прав людини у справі «Гришко і Кошляк проти України».

Відповідно до угоди про надання юридичної допомоги №0507/01 від 05.05.2010 року адвокат Войтович Є.М. взяв на себе зобов`язання щодо надання юридичної допомоги ОСОБА_2 .

За надані за угодою юридичні послуги ОСОБА_1 сплачено адвокату Войтович Є.М. 271900,00 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру: №0726/01 за липень 2022 року на суму 21600,00 грн.; №857789 від 26.12.2016 року на суму 131300,00 грн.; №0510/01 від 05.05.2010р. на суму 39700,00 грн.; № 0525/01 від 25.05.2010 року на суму 79300,00 грн.

Враховуючи, що адвокат Войтович Є.М. здійснює представництво інтересів ОСОБА_2 в кримінальному провадженні, яке тривало і триває, як до так і після ухвалення Рішення Європейським судом з прав людини по справі «Гришко і Кошляк проти України», а також зважуючи на відсутність розрахунку та переліку наданих юридичних послуг, з якого б можна було встановити обсяг юридичної допомоги пов`язаної саме з представництвом інтересів ОСОБА_2 в Європейському суді з прав людини у цій справі, між тим констатуючи факт надання таких послуг, який підтверджується текстом відповідного рішення, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне компенсувати витрати за вказані послуги у розмірі 10000,00 грн.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги у справі підлягають задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню. За рахунок коштів Державного бюджету стягненню на користь ОСОБА_1 підлягає компенсація втраченої заробітної плати за період з 19 квітня 2013 року по 12 вересня 2014 року у розмірі 19937,00 грн., судові витрати пов`язані з юридичною допомогою у розмірі 10000,00 грн., а всього 29937,00 грн.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Войтовича Євгена Михайловича, Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 27 лютого 2023 року у цій справі скасувати. Прийняти нову постанову наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, спричиненої незаконним застосуванням запобіжного заходу - задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 компенсацію втраченої заробітної плати за період з 19 квітня 2013 року по 12 вересня 2014 року у розмірі 19937,00 грн., судові витрати пов`язані з юридичною допомогою у розмірі 10000,00 грн., а всього 29937,00 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 07 серпня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков