Постанова

Іменем України

02 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 450/2627/14-ц

провадження № 61-846св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,

учасники справи:

позивач - прокурор Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави

в особі Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Львівській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області

від 28 листопада 2019 року у складі судді Данилів Є. О. та постановуЛьвівського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року у складі колегії суддів:

Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Ванівського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року прокурор Пустомитівського району в інтересах держави в особі Раковецької сільської ради Пустомитівського району Львівської області (далі - Раковецька сільська рада) до ОСОБА_1 , треті особи: відділ Держземагенства у Пустомитівському району Львівської області, реєстраційна служба Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області, про визнання недійсними державного акта, його державної реєстрації, витребування земельної ділянки.

В подальшому склад учасників справи було уточнено.

Позов мотивований тим, що у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 березня 2014 року за

№ 0000022, ОСОБА_2 обвинувачено у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 липня

2014 року у справі № 450/1847/14-к ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закрито на підставі статті 1 Закону України «Про амністію у 2011 році». Вказана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили.

Голова Раковецької сільської ради Дудар Я. В. підробив рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого із комунальної власності вибула земельна ділянка площею 10,00 га.

Ця земельна ділянка частинами була незаконно передана у власність

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Надалі вказані особи 09 грудня 2007 року подарували ОСОБА_1 земельні ділянки, які загальною площею становлять 10,00 га, загальною ринковою вартістю 4 376 102,20 грн.

Прокурор просив:

визнати недійсним та скасувати державний акт від 19 лютого 2008 року серії ЯД № 529505, виданий ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку площею 10,00 га, кадастровий номер :05:001:0137, для ведення особистого селянського господарства;

скасувати запис про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 10,00 га, кадастровий номер :05:001:0137, для ведення особистого селянського господарства;

внести відповідні зміни у земельно-кадастрові та земельно-облікові відомості, у тому числі внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень запис про скасування державної права власності на земельну ділянку;

зобов`язати ОСОБА_1 привести земельну ділянку площею 10,00 га, кадастровий номер :05:001:0137, для ведення особистого селянського господарства, у придатний для використання попередній стан за рахунок власних коштів;

витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку площею 10,00 га, кадастровий номер :05:001:0137, для ведення особистого селянського господарства та повернути її в розпорядження Солонківської сільської ради;

судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від

25 листопада 2021 року, позовні вимоги прокурора Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Солонківської сільської ради задоволено частково.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Солонківської сільської ради земельну ділянку площею 10,00 га, кадастровий номер :05:001:0137, для ведення особистого селянського господарства.

У задоволенні іншої частини позовних вимог Солонківської сільської ради,

в інтересах якої діє Львівська місцева прокуратури № 3, відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з того, що земельні ділянки, які складають земельну ділянку площею 10,0000 га, кадастровий номер :05:001:0137, для ведення особистого селянського господарства, вибули із власності територіальної громади Раковецької сільської ради незаконно, з порушенням статей 116, 117 ЗК України, без дотримання процедури, визначеної статтею 118 ЗК України. Тому в позивача виникло право на витребування земельної ділянки від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа нею.

При цьому суд першої інстанції також вказав, що позовні вимоги в іншій частині задоволенню не підлягають, оскільки: визнання недійсним та скасування державного акта від 19 лютого 2018 року серії ЯД № 529505, який виданий ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку площею 10,00 га, кадастровий номер :05:001:0137, для ведення особистого селянського господарства; скасування запису про право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку та внесення відповідних змін у земельно-кадастрові та земельно-облікові відомості, у тому числі до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень запис про скасування державної права власності на земельну ділянку; зобов`язання повернути земельну ділянку в розпорядження Солонківської сільської ради є неефективним способом захисту прав позивача, які будуть відновлені шляхом застосування віндикації. Водночас у суду немає підстав вважати, що державний реєстратор та інші уповноважені особи, на підставі рішення суду (при набранні ним законної сили) не внесуть відповідні зміни до реєстру речових прав чи земельно-кадастрові та земельно-облікові відомості.

Позовна вимога про зобов`язання ОСОБА_1 привести земельну ділянку площею 10,00 га, кадастровий номер :05:001:0137, для ведення особистого селянського господарства, у придатний для використання попередній стан за рахунок власних коштів задоволенню не підлягає, оскільки позивач та прокурор не довели того, що попередній стан земельної ділянки змінений,

а земельна ділянка не придатна для користування.

Апеляційний суд виходив з того, що встановлені судом фактичні обставини підтверджують той факт, що земельні ділянки, які передавались ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складають земельну ділянку площею 10,00 га, кадастровий номер :05:001:0137. Вказана земельна ділянка вибула з власності територіальної громади Раковецької сільської ради незаконно, з порушенням статей 116, 117 ЗК України та всупереч процедурі, визначеної статтею 118 ЗК України.

Відсутність рішення відповідного органу місцевого самоврядування, спрямованого на відчуження майна (зокрема, його підроблення), означає, що власник не виявляв волю на його відчуження. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки у контексті частини першої статті 388 ЦК України, протилежного сторони не довели. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. За своє правовою природою договір дарування є безвідплатним. Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги

в частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Солонківської сільської ради земельної ділянки площею 10,00 га, кадастровий номер :05:001:0137, для ведення особистого селянського господарства підлягають задоволенню.

Посилання скаржника на наявність протоколу та рішень сільської ради, відповідно до яких надавались дозволи на виготовлення проєктів відведення

з метою передання у власність земельних ділянок, заяв від осіб про надання

у власність земельних ділянок як на підставу відсутності обставин для часткового задоволення позову, суперечать обставинам, встановленим

у кримінальній справі № 450/1847/14-к, і по суті такі докази фактично спростовували б обставини, встановлені в ухвалі Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 липня 2014 року, яка набрала законної сили.

За таких обстави, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову та витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Солонківської сільської ради земельної ділянки площею 10,00 га, кадастровий номер :05:001:0137, для ведення особистого селянського господарства. В іншій частині рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2019 року ОСОБА_1 не оскаржувала, а суд апеляційної інстанції його законність та обґрунтованість не перевіряв.

Аргументи учасників справи

У січні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та постанову апеляційного суду скасувати, а в іншій частині суді рішення залишити без змін, або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

дарування земельних ділянок на користь відповідача здійснено особами,

які мали право їх відчужувати, оскільки вони набули право власності на земельні ділянки на підставі рішення сільської ради, яке прийняте на її сесії, що відображено в протоколі сесії та зареєстроване в журналі рішень сільської ради. Рішення органу місцевого самоврядування стало підставою для видачі

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 державних актів про право власності на земельні ділянки. Це рішення не оспорене і не скасоване. Таким чином, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 законно набули право власності на земельні ділянки, які надалі відчужили їх на користь відповідача;

суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування та дослідження доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

суди прийняли рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, які

не були залучені до участі у справі, а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яким за рішенням Раковецької сільської ради від

18 грудня 2007 року № 221 було передано у власність п'ять земельних ділянок по 2,00 га;

ОСОБА_1 є добросовісним набувачем. Майно може бути витребуване у добросовісного набувача лише в тому разі, коли таке майно набуте в особи, яка не мала права його відчужувати. Тобто, витребування майна в добросовісного набувача можливе лише тоді, коли відчужувачем є невласник. Власник, якщо його права не обтяжені, має абсолютне право на відчуження свого майна, оскільки відповідно до статті 317 ЦК України власнику належить право розпоряджання своїм майном;

ухвала Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 липня 2014 року у справі № 450/1847/14-к не може бути доказом в цій справі та не має преюдиційного значення, тому суди не зобов`язані враховувати обставини, встановлені у ній, при вирішенні цього спору;

свідок ОСОБА_2 визнав вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 367 КК України, під тиском. Допит цього свідка у суді першої інстанції проведено з порушенням норм процесуального права, а суд апеляційної інстанції протиправно відмовив у задоволенні клопотання про додатковий допит свідка, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

матеріали кримінальної справи № 450/1847/14-к разом з матеріалами досудового розслідування та речовими доказами, які вилучені в ході досудового розслідування, за клопотанням відповідача були долучені судом першої інстанції до матеріалів цивільної справи. Проте з апеляційною скаргою такі матеріали кримінальної справи не були направлені до суду апеляційної інстанції.

За клопотанням відповідача та на вимогу суду апеляційної інстанції суд першої інстанції надав матеріали кримінальної справи № 450/1847/14-к разом

з матеріалами досудового розслідування та речовими доказами, які підтверджують законність передачі спірних земельних ділянок у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на підставі рішення Раковецької сільської ради від 18 грудня 2007 року № 221. Крім того, матеріали вказаної кримінальної справи також містять докази незаконного впливу прокурора на ОСОБА_2 з метою схилення його до подання до суду клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності за амністією;

з метою встановлення протиправності дій прокурорів у кримінальному провадженні, що вплинуло на прийняття рішення в цій справі, відповідач подав клопотання про призначення судово-технічної експертизи документів. Проте суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні такого клопотання, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Рішення суду першої інстанцій та постанова апеляційного суду оскаржується в касаційному порядку в частині задоволених позовних вимог про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2022 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 залишити без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції. Цією ж ухвалою

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2019 року та постанови Львівського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку відмовлено.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначено, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Також вказано, що судове рішення ухвалено з порушенням пункту 8 частини першої, пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Фактичні обставини справи

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від

24 грудня 2007 року серії ЯЕ № 553787 ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 2,00 га, кадастровий номер :05:001:0118, яка розташована в селі Деревач Пустомитівського району Львівської області та призначена для ведення особистого селянського господарства. Підстава набуття - рішення Раковецької сільської ради від 18 грудня 2007 року № 221.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 24 грудня 2007 року серії ЯЕ № 553786 ОСОБА_5 належала земельна ділянка площею

2,00 га, кадастровий номер :05:001:0116, яка розташована в селі Деревач Пустомитівського району Львівської області та призначена для ведення особистого селянського господарства. Підстава набуття - рішення Раковецької сільської ради від 18 грудня 2007 року № 221.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 24 грудня 2007 року серії ЯЕ № 553785 ОСОБА_6 належала земельна ділянка площею 2,00 га, кадастровий номер :05:001:0117, яка розташована в селі Деревач Пустомитівського району Львівської області та призначена для ведення особистого селянського господарства. Підстава набуття - рішення Раковецької сільської ради від 18 грудня 2007 року № 221.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 24 грудня 2007 року серії ЯЕ № 553788 ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею

2,00 га, яка розташована в селі Деревач Пустомитівського району Львівської області та призначена для ведення особистого селянського господарства. Підстава набуття - рішення Раковецької сільської ради від 18 грудня 2007 року

№ 221.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від

24 грудня 2007 року серії ЯЕ № 553789 ОСОБА_7 належала земельна ділянка площею 2,00 га, кадастровий номер :05:001:0119, яка розташована

в селі Деревач Пустомитівського району Львівської області та призначена для ведення особистого селянського господарства. Підстава набуття - рішення Раковецької сільської ради від 18 грудня 2007 року № 221.

Згідно з договорами дарування від 25 грудня 2007 року

ОСОБА_5 ОСОБА_7 ОСОБА_3 ОСОБА_6 ОСОБА_4 (кожен окремо) подарували зазначені земельні ділянки ОСОБА_1 .

На підставі зазначених договорів ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку площею 10,00 га, кадастровий номер :05:001:0137, яка призначена для ведення особистого селянського господарства. Вказане підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 19 лютого 2008 року серії ЯД № 529505.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 липня

2014 року у справі № 450/1847/14-к ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закрито на підставі статті 1 Закону України «Про амністію у 2011 році». Вказана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили.

В указаній ухвалі зазначено, що рішенням Раковецької сільської ради від

18 квітня 2006 року № 1 ОСОБА_2 призначений на посаду сільського голови Раковецької сільської ради, яку він займав до 26 жовтня 2010 року, тобто

є службовою особою органу місцевого самоврядування 7 рангу 4 категорії.

Під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_2 , займаючи посаду сільського голови Раковецької сільської ради, допустив неналежне виконання своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки. Так, ОСОБА_2 до службових обов`язків якого, відповідно до норм Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», належить підписання рішень Раковецької сільської ради Пустомитівського району, що прийняті більшістю депутатів від складу ради на пленарному її засіданні, неналежно відносячись до виконання власних службових обов`язків та недбало виконуючи їх, що виражалось у незабезпеченні дотримання вимог діловодства в місцевій раді та нездійсненні контролю за відповідністю текстів протоколів і рішень сесії сільської Раковецької ради, що подані на підпис сільському голові, питанням які виносились на розгляд сесії, обговорювались на ній та фактично прийнятим (проголосованим) рішенням сесії, перебуваючи в службовому кабінеті адміністративного приміщення Раковецької сільської ради, у грудні 2007 року підписав та скріпив відтиском круглої гербової печатки Раковецької сільської ради подане йому до підпису невстановленими слідством особами (стосовно цих осіб зареєстроване окрема провадження) рішення сесії під № 221 датоване

18 грудня 2007 року «Про передачу земельних ділянок для ОСГ у приватну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 », відповідно до якого сесією сільської ради вирішено передати вказаним особам у приватну власність земельні ділянки площею по 2,00 га кожному для ведення особистого селянського господарства на території села Деревач Пустомитівського району. Проте фактично на розгляд сесії Раковецької сільської ради від 18 грудня 2007 року питання про надання земельних ділянок цим особам не виносились, не розглядалось і рішення про надання земельних ділянок на цій та інших сесіях не приймались.

На підставі підписаного ОСОБА_2 рішення Раковецької сільської ради

№ 221, що датоване 18 грудня 2007 року, «Про передачу земельних ділянок для ОСГ у приватну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 » на імена цих осіб виготовлено (викреслено) державні акти серії ЯЕ

№ 553788, ЯЕ № 553787, ЯЕ № 553789, ЯЕ № 553786, ЯЕ № 553785 на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 10,00 га в селі Деревач Пустомитівського району Львівської області, які 24 грудня 2007 року після їх підпису начальником органу земельних ресурсів та головою сільської ради ОСОБА_2 були зареєстровані в органах Державного земельного кадастру України, внаслідок чого із власності територіальної громади незаконно вибула земельна ділянка площею 10,00 га, загальна ринкова вартість якої становить 4 376 102,20 грн.

Таким чином, ОСОБА_2 , обіймаючи посаду сільського голови Раковецької сільської ради та будучи зобов`язаним підписувати рішення сесії сільської ради, що прийняті на пленарних засіданнях Раковецької сільської ради більшістю від загального складу раду, неналежно виконуючи службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, підписав рішення № 221, яке датоване 18 грудня 2007 року, «Про передачу земельних ділянок для ОСГ у приватну власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 », яке не приймалось на пленарному засіданні сесії, внаслідок чого з власності територіальної громади незаконно вибула земельна ділянка площею 10,00 га, що є тяжкими наслідками, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною другою статті 367 КК України.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив, що у 2007 році він займав посаду голови Раковецької сільської ради. У грудні 2007 року до нього звернулися невідомі особи, представившись працівниками Служби безпеки України. Вони передали йому документи, а саме рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проєкту відведення земельних ділянок

у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 площею по 2,00 га кожному; технічну документацію. Зазначені документи не передавалися на розгляд земельної комісії. На сесії сільської ради питання передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не розглядалось. Рішення про передачу у власність вказаним особам земельних ділянок площею по 2,00 га кожному сільська рада не приймала.

Свідки: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у судовому засіданні повідомили, що в 2007 році були депутатами Раковецької сільської ради.

Вони (свідки) не пам`ятають, що на сесії сільської ради 18 грудня 2007 року розглядалося питання про передачу у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 земельних ділянок в селі Деревач Пустомитівського району Львівської області площею по 2,00 га.

Позиція Верховного Суду

У статті 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади

та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

За змістом статті 12 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 83 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частинами першою, другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності

є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права

чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні

ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391

ЦК України). Указане положення кореспондується із частиною першою статті 153 ЗК України, за якою власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частинами другою та третьою статті 152 ЗК України встановлено,

що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження

№ 12-158гс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду

та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права

чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі

№ 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19); від 06 квітня 2021 року у справі

№ 925/642/19 (провадження № 12-84гс20) та інших).

Отже, зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно,

без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом ( частина перша статті 388 ЦК України).

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно

є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Крім цього, судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня

2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21)).

Законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом) (див. постанову Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 373/1810/16-ц (провадження № 61-13700св19).

Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

У пункті «б» частини першої статті 121 ЗК України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації із землеустрою, повноваження органів виконавчої влади в частині затвердження цих проєктів регулюється статтею 118 ЗК України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

суди встановили, що земельні ділянки, які нібито за рішенням Раковецької сільської ради від 18 грудня 2007 року № 221 набули у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та які надалі вказані особи подарували відповідачу і об`єднані в одну земельну ділянку площею 10,00 га, вибули із власності територіальної громади сільської ради незаконно, з порушенням статей 116, 117 ЗК України, без дотримання процедури, яка встановлена статтею 118 ЗК України (без відповідного рішення органу місцевого самоврядування і за відсутності волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки);

ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки (земельних ділянок), проте вона набула її (їх) на підставі безвідплатних правочинів (договорів дарування).

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив правильний висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Солонківської сільської ради.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій прийняли рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, а саме попередніх власників земельних ділянок ( ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ), є необґрунтованими, оскільки до вказаних осіб позовні вимоги у цій справі не пред`являлись.

Аргумент касаційної скарги про те, що висновки судів ґрунтується виключно на обставинах, встановлених ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 липня 2014 року у справі № 450/1847/14-к, якою закрито кримінальне провадження стосовно ОСОБА_2 (сільського голови),

є безпідставним. ОСОБА_2 був допитаний як свідок у засіданні суду першої інстанції та підтвердив обставини, викладені у зазначеній ухвалі суду, зокрема й про те, що сільською радою питання передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не розглядалось. Рішення про передачу у власність вказаним особам земельних ділянок площею по 2,00 га кожному сільська рада не приймала.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторний допит свідка ОСОБА_2 , оскільки цей свідок був допитаний у суді першої інстанції і апеляційний суд дослідив цей доказ (показання свідка), послався на нього в оскарженій постанові. Таким чином, суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, передбаченого пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Посилання відповідача на те, що надання земельних ділянок у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відбулось з волі власника - територіальної громади села Раковець в особі Раковецької сільської ради спростовуються встановленими обставинами справи, зокрема тим, що орган місцевого самоврядування рішення про надання земельних ділянок у власність цих осіб не приймав. Вказане свідчить про те, що зазначені особи заволоділи спірними земельними ділянками незаконно, без відповідної правової підстави (рішення відповідного органу місцевого самоврядування - Раковецької сільської ради).

Інші доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанцій в оскарженій частині та постанова апеляційного суду ухвалені без додержанням норм матеріального і процесуального права. Тому колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанцій в оскарженій частині та постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2019 року в частині задоволення позовних вимог прокурора Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та постанову Львівського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

І. О. Дундар