Справа №:755/1881/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2023 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач є власницею частин квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , на підставі поділу майна за позовом колишнього

чоловіка - ОСОБА_3 . Позивач зазначає, що в квартирі АДРЕСА_1 з 30 травня 2018 року без її відома зареєстровано батька колишнього чоловіка - ОСОБА_2 . Також, позивач зазначає, що відповідач ніколи не проживав і не проживає за вказаною адресою, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні її дочка відповідачу не чинили, відповідач ніколи не виявляв намірів жити в квартирі 4-171, ключів від квартири не має та ніколи не виявляв потреби їх мати. Позивач вважає, що реєстрація відповідача у квартирі, враховуючи що він в ній не проживає, створює позивачу та її дитині загрозливі ситуації, а також непропорційний та надмірний тягар, який полягає в додаткових витратах.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2022 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 (а.с.22-24).

21 лютого 2022 року копії ухвали суду про відкриття провадження у справі направлено учасникам справи (а.с.25)

Копії вказаної ухвали суду з копіями позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано не було ані за зареєстрованим місцем проживання, ані за адресою фактичного місця проживання, вказаною в позовній заяві, конверти з надісланими документами повернулись до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Третьою особою копію ухвали суду також отримано не було, конверт з надісланими документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзиву на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї.

Третя особа також не скористався своїм правом та не направив до суду заяву по суті справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені нею обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу УРСР власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Положення цієї статті кореспондуються з вимогами ст. 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. (ч.1 ст. 383 ЦК України)

Отже право члена сім`ї власника квартири чи інших зареєстрованих в ній за згодою власника осіб, щодо користування квартирою, є похідним від прав власника на це житло.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 грудня 2002 року, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2016 року (а.с.15-15зворот).

Як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року у справі №755/20605/15-ц, серед іншого, визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності по частини квартири АДРЕСА_3 .

Постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року у справі №755/20605/15-ц рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року в частині вирішення вимог стосовно квартири АДРЕСА_4 , а також в частині визнання спільним майном та розподілу суми доходу

ОСОБА_1 від здійснення підприємницької діяльності за період третій та четвертий квартал 2015 року скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Визнано спільним сумісним майном подружжя квартиру АДРЕСА_4 , яка складається з 3 кімнат, жилою площею 44,60 кв.м., загальною площею 81,20 кв.м.; в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_3 та

ОСОБА_1 право власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , яка складається з 3 кімнат, жилою площею 44,60 кв.м., загальною площею 81,20 кв.м., за кожним. В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання доходу від її підприємницької діяльності за третій та четвертий квартал 2015 року в розмірі 628 000,00 грн спільним майном подружжя та його розподіл відмовлено. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

12 жовтня 2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право спільної часткової власності - на частин квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 на підставі рішення суду у справі №755/20605/15-ц, виданий 28 січня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва та постанови у справі №755/20605/15-ц, виданій 10 вересня

2020 року Київським апеляційним судом, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5).

Як убачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 14 лютого 2022 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 з 30 травня 2018 року (а.с. 21), що узгоджується з інформацією, що міститься у витязі з реєстру територіальної громади м.Києва від 06 листопада 2020 року (а.с.6).

Отже реєстрація місця проживання відповідача за спірної адресою здійснена до набрання законної сили рішенням суду, яким за позивачем визнано право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_5 , тому доводи позивача про реєстрацію відповідача за вказаною адресою без згоди позивача не заслуговують на увагу.

Що стосується доводів позовної заяви про те, що відповідач не оплачує комунальні послуги, то вказана обставина не є визначеною законом підставою для визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

В разі споживання відповідачем таких послуг та здійснення позивачем їх оплати, остання не позбавлена права звернутися до суду з позовом про стягнення коштів за оплату комунальних послуг.

При цьому слід зазначити, що відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні регулюються Законом України «Про реалізацію публічних електронних послуг з реєстрації та декларування місця проживання в Україні» №5463 від 05 листопада 2021 року.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: 1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи за заявою співвласника житла в порядку, передбаченому пунктом 2 частини першої цієї статті, здійснюється за згодою іншого співвласника житла, яка надається особисто або через представника.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», передбачено, що орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до п.63 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи за заявою співвласника житла в порядку, передбаченому пунктом 61 цього Порядку, здійснюється за згодою іншого співвласника житла, яка надається особисто або через представника та підтверджується підписом такого співвласника або його представника у заяві.

Зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (пп.2 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)).

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

На підтвердження непроживання відповідача у квартирі, позивач надала суду акт від 30 грудня 2021 року, складений та підписанийо сусідами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , документи (паспорти), що посвідчують особу свідків, перевірено головним інженером ТОВ «Комфорт-Таун» - ОСОБА_8 та майстром будинку - ОСОБА_7 , з якого вбачається що ОСОБА_2 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_5 . (а.с.7).

Отже вказаним актом зафіксовано не проживання відповідача за спірною адресою саме на дату складання цього акту - 30 грудня 2021 року, а з даним позовом до суду позивач звернулась 03 лютого 2022 року.

З цього приводу суд вважає за доцільне зазначити, що матеріали справи не містять доказів не поживання відповідача за спірною адресою понад один рік на дату звернення з даним позовом до суду.

Більше того, згідно заявлених вимог, позивач поросить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, яка в цілому не належить позивачеві, оскільки остання є співвласником квартири в рівних частках з третьою особою. Отже заявлені в позові вимоги суперечать вимогам ч.1 ст. 383 ЦК України з урахуванням визначної законом рівності прав співвласників спірної квартири.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову, відшкодування судових витрат не здійснюється.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 317, 319, 321, 355, 356, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 279,354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

У задоволені позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 ; адреса листування: АДРЕСА_6 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ; адреса вказаного в позовній заяві фактичного місця проживання: АДРЕСА_7 ), третя особа - ОСОБА_3 (

ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місцезнаходження майна: АДРЕСА_7 ), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: