КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №381/2514/22 Головуючий у І інстанції - Соловей Г.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/7640/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2023 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 323 458,19 грн

В обґрунтування позову зазначено, що 20 грудня 2006 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 79/П/31/2006-840, за умовами якого позичальнику передано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності грошові кошти у сумі 53 700 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 10% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 19 грудня 2030 року.

У забезпечення взятих на себе зобов`язань, що випливають з кредитного договору, між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 20 грудня 2006 року укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно - житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0980 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зауважено, що отримання кредиту відбувалось в період перебування в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому відповідачі несуть повну солідарну відповідальність перед позивачем за невиконання кредитного договору.

21 травня 2020 року між ВАТ КБ «Надра» та Державною іпотечною установою був укладений договір відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1436, пунктом 14.1 якого передбачено, що відповідально умовою, з якою сторони пов`язують набрання чинності цим договором та перехід прав вимоги від банку до нового кредитора, є набрання законної сили ухвали Господарського суду м. Києва у справі №910/19158/16 про затвердження мирової угоди. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02 червня 2020 року була затверджена мирова угода, у зв`язку з чим згідно з п. 2 договору відступлення прав вимоги, вказана вище обставина призвела до набуття 02 червня 2020 року позивачем прав кредитора за кредитним договором, договором іпотеки та поруки.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням Державна іпотечна установа в особі представника ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Уважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного з`ясування обставин справи та без надання належної оцінки письмовим доказам позивача в їх сукупності.

Зазначає, що сторони погодили умови договору щодо сплати комісії та встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства.

Уважає, що факт переговорів ОСОБА_1 з банком, наявність письмових доказів, що підтверджують реальне волевиявлення сторін та розуміння настання наслідків в момент укладення кредитного договору, підписання договору іпотеки доводять дійсність набутих ОСОБА_1 обов`язків перед банком щодо погашення кредиту.

Вказує, що чинне законодавство не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості, у зв`язку з чим зауважує, що наданий банком розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості.

03 липня 2023 року на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення від представника відповідачів ОСОБА_4 , в яких остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Зауважує, що умова кредитного договору про додаткову сплату позичальником на користь кредитора під час надання кредиту комісії є нікчемною, у зв`язку з чим у відповідача станом на 02 червня 2020 року за кредитним договором відсутня заборгованість, оскільки зарахування сплачених ОСОБА_1 коштів у сумі 11 142,71 доларів США, при залишку заборгованості - 10 544 доларів США, в рахунок погашення неіснуючої комісії по кредиту є необґрунтованим та безпідставним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 02 червня 2020 року відображено, що залишок заборгованості за кредитом становить 10 544,00 доларів США, а зарахування сплачених відповідачем ОСОБА_1 коштів в сумі 11 142,71 доларів США в рахунок погашення комісії по кредиту є безпідставним, а отже у відповідача ОСОБА_1 на даний час з урахуванням сплачених коштів відсутня заборгованість за кредитним договором.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 20 грудня 2006 року між ВАТ КБ «Надра» в особі начальника відділення філії ВАТ КБ «Надра» Київське регіональне управління Гусельнікової Ю.С. та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №79/П/31/2006-840, відповідно до умов п. 1.1 якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 53 700 доларів США.

Пунктом 1.2 Кредитного договору встановлено цільове використання кредиту, а саме - на проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 20 грудня 2006 року, що укладений між позичальником та ОСОБА_5 , згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0980 га, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Підпунктом 1.3.1 пункту 1.3 Кредитного договору, передбачено, що відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 10% річних.

Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору, банк надає позичальнику кредит строком до 19 грудня 2030 року.

В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, позичальник укладає з банком договір іпотеки: житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0980 га, що знаходиться у АДРЕСА_1 (п. 2.1 Кредитного договору).

20 грудня 2006 року між ВАТ КБ «Надра» (іпотекодержатель) та позичальником ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Чернишовою О.А., зареєстрований в реєстрі за №2968, відповідно до п. 1.1 якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов`язань, що витікає із кредитного договору № 79/П/31/2006-840 від 20 грудня 2006 року, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку, предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0980 га, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

07 вересня 2010 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №79/П/31/2006-840.

01 березня 2013 року між сторонами було укладено Додатковий договір №2 до Кредитного договору №79/П/31/2006-840 разом з Додатком № 1 (графік погашення).

21 травня 2020 року між ВАТ КБ «Надра» та Державною іпотечною установою був укладений договір відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., зареєстрований в реєстрі за №1436.

Відповідно до п. 1 Договору відступлення, за цим договором в порядку і на умовах, визначених цим договором, банк відступає новому кредитору (позивачу) належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги Банку до заставодавців/іпотекодавців та/або поручителів та/або майнових поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору, в тому числі і до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Пунктом 14.1 договору відступлення передбачено, що відповідально умовою з якою сторони пов`язують набрання чинності цим договором та перехід прав вимоги від банку до нового кредитора є набрання законної сили ухвали Господарського суду м. Києва в справі №910/19158/16 про затвердження мирової угоди. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02 червня 2020 року була затверджена мирова угода, укладена 18 травня 2020 року між банком та позивачем, яка набрала законної сили 02 червня 2020 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, згідно пункту 2 договору відступлення прав вимоги, вказана вище обставина призвела до набуття 02 червня 2020 року позивачем прав кредитора за кредитним договором, договором іпотеки та поруки.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої та другої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Звертаючись до суду з даним позовом Державна іпотечна установа посилалася на те, що ОСОБА_1 були порушенні умови договору і відповідно до розрахунку заборгованості від 21 січня 2022 року №345/32/4 за нею рахується заборгованість у розмірі 363 006,49 грн, яка складається з: 282 770,04 грн - заборгованість по сумі основного боргу, 40 688,15 грн - прострочені відсотки за користування кредитом за період з 01 січня 2019 року по 02 червня 2020 року, 39 548,30 грн - прострочені відсотки, нараховані ДІУ за період з 02 червня 2020 року по 31 грудня 2021 року.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розміру є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року.

Інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).

Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, як, зокрема, особові рахунки та виписки з них. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (пункти 57, 59, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75).

Відповідно до пункту 5, глави VII Загальних правил документообігу за операціями з використанням електронних платіжних засобів Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

При цьому суд враховує, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо.

Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Сам по собі розрахунок заборгованості без надання належних доказів щодо руху коштів по рахунку відповідача не є підтвердженням наявності заборгованості.

Разом з тим, на підтвердження наявності та розміру заборгованості стороною позивача надано лише розрахунок заборгованості.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зауважив, що в позовній заяві та наданому позивачем розрахунку не відображено реального розміру кредиту та усіх складових заборгованості за кредитним договором, відсутня повна інформація про рух коштів по рахунку та інша інформація, що має значення для вирішення даного спору.

Надані до позовної заяви розрахунки не підтверджені первинними бухгалтерськими документами, а тому не можуть доводити існування кредитної заборгованості у вказаному позові розмірі, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»

Окрім того, з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 02 червня 2020 року вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 сплачено за кредитним договором всього 85 986,30 доларів США, з яких ВАТ КБ «Надра» 11 142,71 доларів США зараховано в рахунок погашення комісії по кредиту.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц.

Умова укладеного з 16 жовтня 2011 року договору про надання споживчого кредиту, що передбачає необхідність будь-яких платежів (зборів, відсотків, комісії) за дії, які не є послугою за Законом №1023-XII, є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 цього Закону (у редакції Закону України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» (далі - Закон № 3795-VI), що набрав чинності з 16 жовтня 2011 року, та до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року (далі - Закон № 1734-VIII)).

Зазначення в кредитному договорі та стягнення з відповідача ОСОБА_1 комісії за користування кредитом свідчить про порушення банком при укладенні кредитного договору вимог, передбачених частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які були чинними на момент укладення кредитного договору.

З огляду на вищевикладене та враховуючи зміст приписів частин першої та другої статті 228 ЦК України, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що умова кредитного договору про додаткову сплату позичальником на користь кредитора під час надання кредиту комісії є нікчемною. Вказаний платіж є платою за послугу банку, вимагати придбання якої забороняла частина третя статті 55 Закону № 2121-III, тому така умова договору порушує публічний порядок.

Таким чином, оскільки в розрахунку заборгованості позивача за кредитним договором станом на 02 червня 2020 року відображено, що залишок заборгованості за кредитом становить 10 544,00 доларів США, а зарахування сплачених відповідачем ОСОБА_1 коштів в сумі 11 142,71 доларів США в рахунок погашення комісії по кредиту є безпідставним, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що у відповідача ОСОБА_1 з урахуванням сплачених коштів відсутня заборгованість за кредитним договором.

Враховуючи, що позовні вимоги Державної іпотечної установи про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість є необґрунтованими, відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частин першої, п`ятої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За положеннями статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи та наявними у справі доказами, фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи - залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник