Справа №761/1360/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого-судді - Букіної О.М.,

при секретарі - Щепановій І.І.,

за участю представника відповідача - Левчишиної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-Страхування» до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС», про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року представник позивача звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 у якому просив суд стягнути із відповідача на користь позивача в порядку регресу виплачене страхове відшкодування у розмірі 15 033,21 грн., витрати понесені на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 30.01.2019 на вул. Ольжича у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу OPEI д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 внаслідок чого обидва транспортні засоби зазнали пошкоджень.

Зазначає, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.03.2019 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, наслідком якого є дорожньо-транспортна пригода, що сталася 30.01.2019.

Посилається, що 27.03.2018 між ПрАТ «ПРОСТО-Страхування» Іноземним підприємством «І-АР-СІ» було укладено договір страхування серії PKS № 1800457 майнових інтересів власника транспортного засобу VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 .

Стверджує, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 складає 37 081,59 грн., вартість відновлювального ремонту транспортного засобу VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 складає 31 582,15 грн.

Вказує, що 21.02.2019 позивачем було виплачено власнику транспортного засобу VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 Іноземному підприємству «І-АР-СІ» страхове відшкодування у розмірі 31 410,89 грн.

Зазнає, що цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу OPEI д.н.з. НОМЕР_2 була застрахована у ПрАТ «СК «АХА Страхування».

Посилається, що позивач звернувся до ПрАТ «СК «АХА Страхування» з вимогою про відшкодування сплаченого страхового відшкодування у порядку регресу та 20.05.2019 ПрАТ «СК «АХА Страхування» сплатило позивачу грошові кошти у розмірі 16 377,68 грн.

З урахуванням викладеного позивач звертається до відповідача, як винуватця дорожньо-транспортної пригоди про стягнення із відповідача на користь позивача різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою у порядку ст. 1194 ЦК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.01.2020 дану справу було передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

26.02.2020 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.02.2020 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

17.04.2020 представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Левчишиною Оленою Валентинівною до суду було подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

17.04.2020 представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Левчишиною Оленою Валентинівною до суду було подано відзив на позовну заяву у якому остання проти позовних вимог заперечувала.

В обґрунтування заперечень проти позову вказує, що розмір страхового відшкодування який просить суд стягнути позивач із відповідача покривається лімітом страхової відповідальності та підлягає стягненню із страхової компанії ПрАТ «СК «АХА Страхування».

17.04.2020 представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Левчишиною Оленою Валентинівною до суду було подано клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи ПрАТ «СК «АХА Страхування».

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19.03.2020 розгляд справи було призначено у судовому засіданні з повідомленням сторін та залучено до участі у справі в якості третьої особи ПрАТ «СК «АРКС» (попередня назва ПрАТ «СК «АХА Страхування»).

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14.07.2020 було витребувано у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» (, адреса: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8) належним чином завірену копію страхової справи (страхового акту) за наслідками ДТП, яка сталася 30.01.2019 о 22 год. 00 хв. у м. Києві на вул. Ольжича біля буд. № 3 за участю автомобіля «Опель» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Фольцваген», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2

27.10.2021 представником ПрАТ «СК «АРКС» було подано до суду на виконання вимог ухвали суду від 14.07.2020 витребувані судом документи.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та просила суд відмовити у їх задоволенні.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності представника позивача, а тому суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності представника позивача.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки у судове засідання не повідомив, проте суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника третьої особи, оскільки його неявка не є перешкодою для проведення судового засідання.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та не заперечувалося учасниками, що 30.01.2019 на вул. Ольжича у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу OPEI д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 внаслідок чого обидва транспортні засоби зазнали пошкоджень.

Власником транспортного засобу VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 є Іноземне підприємство «І-АР-СІ» (а.с. 8-9).

27.03.2018 між ПрАТ «ПРОСТО-Страхування» та Іноземним підприємством «І-АР-СІ» було укладено договір страхування серії PKS № 1800457 майнових інтересів власника транспортного засобу VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 , відповідно до якого Іноземне підприємство «І-АР-СІ» застрахувало транспортний засіб VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 від страхових випадків (а.с. 5).

Строк дії договору з 08.04.2018 до 07.04.2019.

Відповідно до Договору страхування серії PKS № 1800457від 27.03.2018 страховими ризиками є «пошкодження», «незаконне заволодіння», «додаткове обладнання».

Згідно з Договором страхування серії PKS № 1800457від 27.03.2018 страхова сума за страховим ризиком «пошкодження» є 400 000,00 грн.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.03.2019 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, наслідком якого є дорожньо-транспортна пригода, що сталася 30.01.2019 (а.с. 13-14).

Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина ОСОБА_1 встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Позивачем було надано до суду Висновок/калькуляцію № 134722 від 14.02.2019 відповідно до якої вартість ремонту транспортного засобу VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 з ПДВ складає 31 582,15 грн., а без ПДВ 26 318,46 грн. (а.с. 40-41).

19.02.2019 позивачем було затверджено Страховий акт № 134722 відповідно до якого дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 31.01.2019, було визнано страховим випадком за Договором страхування серії PKS № 1800457від 27.03.2018, та погоджено виплату Іноземному підприємству «І-АР-СІ» страхового відшкодування у розмірі 31 410,89 грн. (а.с. 43).

21.02.2019 позивачем було здійснено виплату Іноземному підприємству «І-АР-СІ» страхового відшкодування у розмірі 31 410,89 грн. за Договором страхування серії PKS № 1800457від 27.03.2018 (а.с. 44).

Згідно до ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином встановлено, що до позивача перейшло право вимоги, яке належало Іноземному підприємству «І-АР-СІ», як потерпілій особі, до відповідача та його страховика, вразі наявного у останнього договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності як власника наземного транспортного засобу.

Дані обставини сторонами у справі не заперечувалися.

01.04.2019 позивач звернувся до АТ «СК «АХА Страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу, на підставі Страхового акту № 134722 від 21.02.2019 на загальну суму 31 410,89 грн. (а.с. 45).

17.05.2019 АТ «СК «АХА Страхування» повідомило позивача про прийняття рішення щодо виплати позивачу у порядку регресу страхового відшкодування у розмірі 16 377,68 грн. (а.с. 46).

Приймаючи рішення про виплату страхового відшкодування у порядку регресу у розмірі 16 377,68 грн. АТ «СК «АХА Страхування» посилалося на те, що розрахунок здійснено з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 43,79 % та за вирахуванням франшизи у розмірі 2 000,00 грн.

03.06.2019 на підставі звернення позивача оцінювачем ОСОБА_3 було складено Звіт № 134722 відповідно до якого вартість відновлювального ремонту транспортного засобу VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 складає 37 081,59 грн. з урахуванням ПДВ (а.с. 15-39).

Під проведення даного дослідження оцінювачем ОСОБА_3 було встановлено, що коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 дорівнює нулю (а.с. 25-26).

31.07.2019 позивачем було надіслано відповідачу претензію у якій повідомило про необхідність відповідача, як винуватця дорожньо-транспортної пригоди, здійснення виплати позивачу різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою у порядку ст. 1194 ЦК України, яка складає 15 033,21 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, станом на дату дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника наземного транспортного засобу, була застрахована у АТ «СК «АХА Страхування» відповідно до полісу № АК8262285, який був діючим станом на 30.01.2019 (а.с. 87).

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.

Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 указаного Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону ).

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20).

У Законі № 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто, цей Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 цього Закону).

Тобто, положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересівяк потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому, слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

ЦК України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга, четверта статті 14 ЦК України).

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи прав інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема у постановах: від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17, від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15.

Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Страховим відшкодуванням є страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми та/або ліміту відповідальності відповідно до умов Договору страхування при настанні страхового випадку.

Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (далі - Методика) вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

При цьому, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу складається із вартості матеріального збитку без урахування значення коефіцієнта фізичного зносу.

З наведеного слідує, що страховою компанією при настанні страхового випадку та у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, що і є сумою страхового відшкодування.

Як було зазначено судом вище, приймаючи рішення про виплату страхового відшкодування позивачем було зроблено висновок, що коефіцієнт фізичного зносу застрахованого транспортного засобу дорівнює нулю.

Аналогічний висновок щодо нульового розміру коефіцієнту фізичного зносу був зроблений оцінювачем ОСОБА_3 у Звіті № 134722 від 03.06.2019.

При цьому, під час здійснення виплати страхового відшкодування третьою особою у порядку регресу було застосовано коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 43,79 %.

Тобто, наразі фактично існує спір між позивачем та третьою особою щодо наявності фізичного зносу транспортного засобу VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 , а також наявністю правових підстав для застосування третьою особою під час здійснення виплати страхового відшкодування коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 43,79 %.

Суд звертає увагу, що позивачем та третьою особою приймалося рішення щодо виплати страхового відшкодування за пошкодження одного і того ж транспортного засобу, а тому є необґрунтованим застосування у одному випадку коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 43,79 %, а іншому 0.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Тобто, даною нормою встановлено обов`язок винної особи здійснити виплату потерпілій особі різниці між розміром виплаченого страховиком страхового відшкодування та фактичним розміром шкоди.

Це може бути, зокрема, у разі виплати потерпілій особі страхового відшкодування із урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, то у такому разі відшкодування розміру на який було зменшено страхову виплату через урахування коефіцієнту фізичного зносу покладається на особу, яка є винуватцем ДТП; або у разі коли ліміт страхового відшкодування передбачений договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є меншим ніж розмір фактично завданої шкоди, то у такому разі різниці між страховою виплатою та розміром фактично завданої шкоди покладається на особу, яка є винуватцем ДТП, тощо.

Як було встановлено судом вище, різниця у виплаченому страховому відшкодуванні здійсненим позивачем та третьою особою виникла у зв`язку із зменшенням третьою особою страхового відшкодування через урахування коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу який позивачем був встановлений на рівні нуля, а також розміру франшизи.

Таким чином суд приходить до висновку, що покладення на відповідача обов`язку зі сплати різниці між страховим відшкодуванням розрахованим позивачем та страховим відшкодуванням розрахованим третьою особою є необґрунтованим, оскільки між позивачем та третьою особою фактично існує спір щодо визначення розміру коефіцієнту фізичного зносу.

Так, у разі доведення тієї обставини, що коефіцієнт фізичного зносу дорівнює нулю, обов`язок із доплати позивачу страхового відшкодування має покладатися на третьою особу, оскільки останньою неправомірно застосовано коефіцієнт фізичного зносу у розмірі 43,79 % та, фактично безпідставно зменшено розмір страхового відшкодування.

Суд звертає увагу, що позивачем самостійно було визначено коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу на рівні нуля та навіть після отримання від третьої особи листа щодо часткового відшкодування страхової виплати у порядку регресу позивач звернувся до оцінювача ОСОБА_3 відповідно до Звіту якого, коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу дорівнює нулю.

Таким чином, дії позивача свідчать про те, що останній погоджується із тим фактом, що коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу VOLKSWAGEN СADDY д.н.з. НОМЕР_1 дорівнює нулю, а тому позовні вимоги щодо стягнення із відповідача на його користь різниці між страховим відшкодуванням розрахованим позивачем та страховим відшкодуванням розрахованим третьою особою, зменшеної на коефіцієнт фізичного зносу встановлений третьою особою є необґрунтованим, оскільки спір щодо такого коефіцієнту фізичного зносу існує саме між позивачем та третьою особою.

Суд звертає увагу, що під час розгляду даної справи питання про правомірність застосування третьою особою коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 43,79 % не піднімалося та дане питання не є предметом даного позову, оскільки позивач обґрунтовував свої вимоги лише посиланням на ст. 1194 ЦК України, а тому суд не надає оцінку правомірності дій третьої особи у цій частині.

Окрім цього, вразі оскарженням позивачем таких дій третьої особи даний спір підлягав би розгляду за правилами господарського судочинства.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити на підставі наведеного вище.

При цьому, на особу, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність як власника наземного транспортного засобу покладається обов`язок зі сплати франшизи у визначеному договором розмірі.

Наданий до суду витяг із сайту МТСБУ щодо чинності на момент ДТП стразового полісу відповідача не містить інформації про розмір франшизи.

При цьому, відповідно до листа третьої особи адресованого позивачу таких розмір складає 2 000,00 грн.

Дані обставини сторонами у справі не заперечувалися, а тому суд вважає їх доведеними.

Як було зазначено судом вище,розмір страхового відшкодування третьою особою зменшено на суму франшизи, яка складає 2 000,00 грн.

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку що із відповідача на користь позивача у порядку регресу підлягає стягнення сума франшизи у розмірі 2 000,00 грн.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону: договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4);

інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6);

представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Згідно з положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Представником позивача такі докази були подані до позовної заяви.

На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу до суду було подано наступні документи: копію Договору про надання правової допомоги № 23 укладений між АТ «ПРОСТО-страхування» та АБ «Синюк та Партнери» від 03.01.2019, копію Реєстру справ (Додаток № 1) від 01.11.2019 до Договору про надання правової допомоги № 23 від 03.01.2019, копію Акту виконаний робіт (Додаток № 2) до Договору про надання правової допомоги № 23 від 03.01.2019, копію Платіжного доручення № 19631 від 07.11.2019 (а.с. 53-59).

Загальний розмір витрат на правову допомогу позивача склав 5 000,00 грн. та суд приходить до висновку про обґрунтованість таких витрат та співмірність їх зі складністю справи.

Відповідно до п.3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати на правову допомогу у розмірі 665,19 грн.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Таким чином із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 255,57 грн.

Керуючись Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 22, 979-984, 988, 990, 991, 992, 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-Страхування» до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС», про відшкодування шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: невідомий) на користь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-Страхування» (адреса: м. Київ, вул. Герцена, 10, ) сплачене страхове відшкодування у порядку регресу у розмірі 2 000,00 грн., понесені витрати на правову допомогу у розмірі 665,19 грн. та понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 255,57 грн.

В іншій частині позову, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 04.08.2023.

Суддя О.М. Букіна