ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/1929/21 Номер провадження 22-ц/814/2905/23Головуючий у 1-й інстанції Афанасьєва Ю.О. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О.,

представників позивача - адвокатів Калафут Д.В., Сенкевича В.І.,

представник відповідача - адвоката Головка І.І

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації витрат на прибудову та ремонт житлового будинку та грошову компенсацію вартості спільного майна

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернуся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохав суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти в розмірі 877 000 грн, що складається з: 257 000 грн за придбане майно, а саме: пральну машину - 20 000 грн; холодильник - 24 000 грн; телевізор - 85 000 грн; електропіч - 5 000; автоклав - 7 000 грн; електрочайник - 2 000 грн; кавова машина - 7 000 грн; парогенератор - 8 000 грн; мультиварка - 3 000 грн; комплект меблів у кухню - 30 000 грн; рушникосушарка - 4 000 грн; дров`яний котел - 30 000 грн; газовий котел - 32 000 грн, а також 620 000 грн за оплату здійснення прибудови та ремонт житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: за оплату за матеріали та за роботу найманих працівників для встановлення системи «Тепла підлога» - 173 000 грн; сумарна оплата по здійсненому ремонту усього будинку - 266 000 грн; оплата матеріалів для виконання косметичного ремонту будинку - 181 000 грн. ТакожПрохав стягнути з відповідачки на його користь всі судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позову зазначив, що він разом із ОСОБА_2 з 2010 року перебували у відносинах, проживаючи спільно в житловому будинку, користувалися господарськими будівлями, розташованими на земельній ділянці, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Дані об`єкти нерухомості були отримані нею у спадок після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , однак, на сьогоднішній день правонаступництвом не посвідчені. Вони мали на меті в майбутньому стати однією сім`єю, тому, за проханням ОСОБА_2 створити власний будинок із гарним ремонтом, він став багато працювати, збираючи кошти на поставлену ціль. За час спільного проживання було набуте вище перелічене майно (предмети побуту) на загальну суму 257 000 грн, а також були здійснені роботи щодо прибудови та ремонту вказаного житлового будинку на загальну суму 620 000 грн.

Позивач зазначав, що оплата за все відбувалась виключно за рахунок його заробітної плати, оскільки він офіційно працював, а ОСОБА_2 з 2010 року ніде не працювала і не мала ані можливості, ані будь якого джерела доходу, звідки могла б отримати такі суми для оплати усього вищенаведеного. За період з 2010 по 2021 роки відповідачка періодично та досить нетривало намагалась працювати, однак все одно знаходилась на його повному утриманні, тобто, інших джерел доходу, окрім зарахувань від нього коштів на її картковий рахунок через POS-термінал, у неї не було. ОСОБА_2 отримані від нього кошти витрачала на оплату усіх необхідних будівельних матеріалів, здійснювала оплату послуг будівників, малярів і тому подібне. На сьогоднішній день житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , вважається незавершеним будівництвом.

Посилаючись на норми статті 1212 ЦК України прохав стягнути з відповідачки сумарно безпідставно отримані грошові кошти у сумі 877 000 грн.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації витрат на прибудову та ремонт житлового будинку та грошову компенсацію вартості спільного майна - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у сумі 9 700 грн.

короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному поряду.

В апеляційній скарзі прохав рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2022 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позовні задовольнити повністю, а також стягнути з відповідачки на його користь всі судові витрати, у тому числі на професійну правничу (правову) допомогу адвоката у справі.

В апеляційній скарзі вказував, що суд не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення винесене з порушення норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Суд не взяв до уваги, що основною підставою перерахування ним коштів було покращення житлових умов на майбутнє, створення у майбутньому сім`ї. Оскільки він був впевнений в обіцянці відповідачки про плани на майбутнє щодо спільного проживання однією сім`єю, він заробляв кошти та надсилав їх їй з метою поліпшення умов проживання в тому будинку, де проживала та проживає вона. Не маючи власного житла, він, надавши відповідачці в такій кількості кошти для ремонту, покращення будинку та для його облаштування, після весілля, мав би право на частину будинку, але відповідач ввела його в оману, не повідомила його, що спірна будівля не є її власністю. Матеріали справи не містять доказів, що він робив відповідачці коштовні подарунки, як вона зазначала. Предметом позову не було встановлення юридичного факту спільного проживання з відповідачкою однією сім`єю, як чоловік та дружина. Він випадково дав назву позову зі словом «компенсація», що призвело до помилкового тлумачення судом підстав позову. Фактично, предметом позову є повернення коштів, безпідставно набутих відповідачем.

Також, в апеляційні скарзі посилався, що відповідач визнала факт передачі їй коштів з середини вересня 2015 року по 2019 рік включно для придбання меблів та техніки; визнала, що з вересня 2015 року по 2019 рік включно вони проживали окремо, а він визнав, що періодично у вихідні приїздив з Тернополя до відповідачки на Полтавщину провідати куди витрачаються його кошти.

Вказував, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що вимога про відшкодування вартості здійснених поліпшень будинку може ставитись лише до власника такого будинку, та не врахував, що ОСОБА_2 є єдиною спадкоємицею померлого власника домогосподарства, фактично ним володіє та розпоряджається, а отже вимога про стягнення безпідставно набутих коштів заявлена до належного відповідача.

Вказував, що він довів доказами у справі факт придбання ним майна, оскільки він отримував відповідного рівня дохід, тоді як відповідачкою не надано жодних доказів, яким можна підтвердити той факт, що вона придбала що небудь із предметів побуту чи отримувала достатній дохід для проведення будівельних та ремонтних робіт у будинку, чи витрачала кредитні кошти саме на будівництво, а не на інші потреби.

Не скориставшись нормою ст. 103 ЦПК України щодо призначення експертизи, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову з підстави ненадання ним належної проектно-кошторисної документації на будівництво та ремонт будинку, або експертного дослідження щодо фактично виконаних робіт з ремонту (реконструкції) та прибудови домоволодіння, а також про вартість таких робіт. Також, суд не дослідив фотознімки на диску, що долучений до справи. Суд першої інстанції не дослідив в повному обсязі надані докази, зокрема, прайс виконаних робіт (том 1 а.с. 11-14), письмові документи з придбання будівельних матеріалів, зокрема, копії квитанцій, рахунків на оплату, замовлень, товарних чеків (том 1 а.с.15-28), записи та розрахунки (том 1 а.с. 29-42), а також диск із фотографіями про об`єм та процес виконаних робіт (том 2 а.с. 127).

Щодо стягнення з нього витрат, понесених відповідачкою на професійну правничу допомогу адвоката у справі у сумі 9 700 грн, зазначав, що у відзиві на позов позивачкою не було зазначено попереднього (орієнтовного) розрахунку таких витрат, а тому суд повинен був відмовити у їх компенсації та не приймати до уваги Додаткову угоду № 1 до договору про надання правової (правничої) допомоги.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Вказувала, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, винесеним з додержання норм матеріального та процесуального права.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції. мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що сторони проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, в період часу з 2010 по 2021 рік, та проживають разом з 24.02.2022 за адресою АДРЕСА_1 . Мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказані обставини були визнані сторонами.

Позивач, звертаючись з позовом, просив стягнути грошову компенсацію витрат на прибудову та ремонт житлового будинку та грошову компенсацію вартості спільного майна, обґрунтовуючи це тим, що відповідачка, запевняючи його в бажанні мати з ним в майбутньому сім`ю, мотивувала його на будівництво та покращення умов проживання в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , із наміром в подальшому не проживати разом з ним та не повертати отримані від нього кошти.

Відповідачка позов не визнала та пояснила, що з відповідачем вони проживали як одна сім`я, мають спільну дитину. Відповідач дійсно в період спільного сумісного проживання надавав їй кошти, які витрачалась нею на потреби сім`ї. Будинок, в якому вони проживають АДРЕСА_1 , - це будинок її покійного дідуся. Ремонтні роботи вона проводила за власні кошти, за кошти отримані в кредит, та кошти, надані її як допомога від родичів. Побутову техніку вони купували за спільні кошти, щось купувала вона, щось їй дарував позивач. Вони з позивачем й в теперішній час проживають разом у вказаному будинку як сім`я.

Місцевим судом також зазначено, що виходячи із місту заявлених вимог, викладених в позовній заяві, вбачається, що предметом позову є стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів з посиланням на ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, які були витрачені позивачем на прибудову, ремонт та придбання предметів домашнього вжитку та побутової техніки будинку, в якому проживали сторони за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, в судовому засіданні встановлено, що сторони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка в період часу: з 2010 по 2021 рік та проживають разом з 24.02.2022 за адресою: АДРЕСА_1 та мають спільну дитину.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Драбинівської сільської ради № 201 від 04.05.2022 (том 4 а.с. 30) ОСОБА_1 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова КЦС ВС від 08.12.2021 в справі №531/295/19).

У відповідності до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.

При цьому, позивач такої вимоги як встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, не заявляв. Навпаки, позивач зазначав, що всі витрати на прибудову, ремонт та придбання предметів домашнього вжитку та побутової техніки будинку були здійснені за його особисті кошти, а саме: за рахунок його заробітної плати. Відповідачка ж з 2010 року ніде не працювала та не мала будь якого джерела доходів.

Оцінивши відомості про доходи позивача з Державного реєстру фізичних осіб платників податків за період роботи з 4 квартал 2010 року по 1 квартал 2020 року, копію трудової книжки з відомостями про роботу за період з 01.09.2005 по 14.01.2020 (том 1 а.с. 7-8, 52-53), виписки з рахунків банків відповідачки (том 1 а.с. 99-105, том 2 а.с. 7,8 зворот, 9, 102, 102 зворот, 104, 115, 116 зворот, 117), місцевий суд дійшов висновку, що вони не підтверджують, що грошові кошти, які були перераховані позивачем відповідачці були призначені та використані саме на прибудову, ремонт будинку та придбання предметів домашнього вжитку та побутової техніки, враховуючи те, що сторони тривалий час перебували у фактичних шлюбних відносинах, несли спільні витрати, тобто мали правовідносини, притаманні майновим відносинам подружжя, а в призначені платежу такі дані відсутні. Більше того, в судовому засіданні були спростовані доводи позивача про те, що відповідачка не працювала та не отримувала будь якого доходу. Так, згідно даних, що містяться в довідках ТОВ «Агро престиж» №1 та №2 від 04.01.2022 (том а.с. 82,83) ОСОБА_2 працювала на ТОВ «Агро Престиж» в період: з 21.04.2015 по 14.12.2015, а також 01.02.2017 по 28.03.2019 та отримала дохід в розмірі 14 176,15 грн та 348 292,14 грн, відповідно; у період: з 07.08.2019 по 27.08.2000 ОСОБА_2 , згідно даних, що містяться в довідці про доходи від 04.01.2022 (том а.с. 84), працювала на ТОВ «ПлантАгро» та отримала дохід за цей період в розмірі 112 050,96 грн; згідно з копією Наказу №29-К від 01.07.2021 року (том 1 а.с. 85) ОСОБА_2 прийнята на роботу в ТОВ «ГрейсАгро». На підтвердження отримання грошових коштів в кредит відповідачкою були надані копії кредитних договорів, зокрема, це кредитні договори, укладені відповідачкою з ПАТ «Креді Агріколь Банк» від 07.11.2017 та 19.03.2018 (том 1 а.с. 79,80), згідно умов яких ОСОБА_2 отримала на споживчі потреби кредити в сумі 175 414,20 грн з 07.11.2017 по 06.11.2022 та в сумі 306 000 грн строком на 60 місяців з 19.03.2018 по 18.03.2023.

На підтвердження понесених витрат на будівельні матеріали на прибудову та ремонт будинку АДРЕСА_1 позивачем надані письмові документи з придбання будівельних матеріалів, зокрема, копії квитанцій, рахунків на оплату, замовлень, товарних чеків (том 1 а.с.15-28). Разом з тим, такі документи не можуть підтверджувати використання придбаних матеріалів саме в домоволодінні в будинку АДРЕСА_1 , враховуючи й те, що матеріали справи не містять даних про те, які саме ремонтні та будівельні роботи фактично були виконані та в якому обсязі. Так, зокрема, відсутня належна проектно-кошторисна документація на будівництво та ремонт або експертне дослідження щодо фактично виконаних робіт з ремонту (реконструкції) та прибудови домоволодіння, а також вартість таких робіт.

Надані ж позивачем прайс виконаних робіт (том 1 а.с. 11-14), фото (том 2 а.с. 127), а також записи та розрахунки (том 1 а.с. 29-42) достовірно не доводять такі обставини, оскільки не містять об`єктивних даних про період часу, який вони охоплюють та об`єкт нерухомості, щодо якого вони складені, а також дані про особу, яка їх складала, що надає можливість надавати такі документи у будь-якій редакції з будь-якими даними.

З цих самих підстав суд першої інстанції не прийняв наданий позивачем список побутової техніки (том 1 а.с. 9) на підтвердження придбання таких предметів за особисті кошти позивача, та їх вартості.

Крім того, посилаючись на те, що будинок по АДРЕСА_1 є об`єктом незавершеного будівництва, позивачем не надано жодного доказу хто саме є власником такого домоволодіння. При тому, що вимога щодо відшкодування вартості здійснених поліпшень будинку може ставитись лише до власника такого будинку.

Довідка виконавчого комітету Драбинівської сільської ради №3 від 04.01.2022 (том 1 а.с. 88) про те ОСОБА_2 за даними погосподарської книги та погосоподарського обліку є головою домогосподарства АДРЕСА_1 , не доводить такі обставини, враховуючи те, що матеріали справи не містять ані правовстановлюючого документа на вказаний будинок, ані Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо власника об`єкта нерухомого майна. При тому, що за поясненнями відповідачки та свідків, наданими в судовому засіданні, власником будинку був дідусь відповідачки. Даних про коло спадкоємців, прийняття ними спадщини та оформлення спадкових прав матеріали справи також не містять.

Судом першої інстанції зазначено, що позивач не довів здійснення робіт з прибудови та ремонту житлового будинку по АДРЕСА_1 на загальну суму 620 000 грн, придбання предметів побуту на загальну суму 257 000 грн, а всього на суму 877 000 грн, належність такого будинку відповідачці, а також сам факт такої сплати особисто позивачем, отже, дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача 877 000 грн, як вартості безпідставно набутого майна згідно зі ст.1212 ЦК України.

Керуючись ст. 141 ЦПК України, враховуючи надані стороною відповідача докази на професійну правничу допомогу адвоката у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про їх реальність, згідно описом наданих послуг та проведених робіт, та стягнув з позивача на користь відповідача 9 700 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Тобто, кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації, як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182 гс 18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Основними елементами, що визначають сутність будь якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову), є предмет і підстава позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду із позовом, позивач ОСОБА_1 , як на фактичні підстави позову вказував, що з 2010 року він з відповідачкою перебував у відносинах; вони проживали спільно в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; мали на меті в майбутньому стати однією сім`єю. За час спільного проживання було набуто предмети побуту на загальну суму 257 000 грн (перелік додається), а також здійснені роботи щодо прибудови та ремонту будинку за зазначеною адресою на загальну суму 620 000 грн. Відповідачка періодично та досить нетривало намагалась працювати, однак все одно знаходилась на його повному утриманні, тобто інших джерел доходу окрім зарахувань від нього коштів на її картковий рахунок через POS-термінал у неї не було.

Надаючи пояснення у судовому засіданні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ОСОБА_1 , пояснив, що з 2010 року вони з відповідачкою почали зустрічатись; у 2020 році в них народився син ОСОБА_4 ; з 2012-2013 по червень 2020 року вони проживали разом в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; протягом 2015-2020 здійснювали ремонт будинку, здійснили прибудову до будинку, придбавали побутову техніку у будинок за його власні кошти, які він їй перераховував, а потім відповідачка вигнала його з будинку; після введення в Україні воєнного стану він знов вселився у будинок, однак вже з метою забезпечення безпеки дитини, а не спільного проживання однією сім`єю.

Вказані обставини становлять фактичні підстави позову.

У відзиві на позов відповідачка ОСОБА_2 вказувала, що знайома із відповідачем з 2009 року; підтримували з ним дружні відносини, з яким в них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син; заперечувала факт спільного проживання з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , та факт отримання від позивача коштів на придбання побутової техніки, а також на будівництво та ремонт вказаного будинку. (а.с. 75-75 т. 1)

У подальшому, ОСОБА_2 не заперечувала факт спільного проживання з позивачем у будинку за вказаною адресою, як чоловіка та жінки. (а.с. 69-71 т. 4).

Надаючи пояснення у судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції, ОСОБА_2 підтвердила обставину спільного проживання з позивачем однією сім`єю з 2010 по кінець 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 та те, що в даному будинку вони робили ремонт (скільки коштів витрачено не знає) та купували побутову техніку (як за спільні кошти, так і деякі предмети купувала вона чи він). Вказувала, що отримувала кошти від позивача, однак витрачала їх на продукти харчування, на їх спільне життя, на утримання спільної дитини та ремонтні роботи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Частиною 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив характер правовідносин, що виникли між сторонами, предмет та підстави позову, та, надавши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено фактичних підстав позову.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідачки грошових коштів у загальній сумі 877 000 грн.

Відповідачка у справі позовні вимоги не визнавала, а визнання нею певних обставин (фактів) (зокрема, факту проживання однією сім`єю з позивачем, несення спільних трат чи отримання від нього коштів, які вона витрачала на продукти харчування, на їх спільне життя, на утримання спільної дитини) не свідчить про визнання позову відповідачем.

Сам факт перерахування позивачем відповідачці коштів на суму, що становить ціну позову (877 000 грн) не знайшов свого підтвердження у справі належними і достатніми доказами.

З витребуваних під час розгляду справи судом першої інстанції відомостей про рух коштів по банківським рахункам ОСОБА_2 за період з 2010 по 2020 роки в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 1-121 т. 2), АТ «Креді Агріколь Банк» (а.с. 123-130 т. 1), АТ «Альфа-Банк» (том 3), АТ «ПУМБ» (а.с. 132-150 т. 1) не вбачається, що ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 кошти на загальну суму 877 000 грн.

З виписки по рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 7-9 т. 2) вбачаються лише наступні надходження до карткового рахунку ОСОБА_2 , де платником зазначений ОСОБА_1 на загальну суму 53 821,92 грн: 18.08.2016 - 10 050,25 грн (поповнення готівкою в терміналі самообслуговування); 19.10.2016 - 8 543,00 грн (переказ з картки приватбанка через приват24); 07.07.2018 - 10 050,25 грн (поповнення готівкою в терміналі самообслуговування); 11.07.2018 - 6 028,00 грн (поповнення готівкою в терміналі самообслуговування); 14.07.2018 - 10 050,25 грн (поповнення готівкою в терміналі самообслуговування); 19.07.2018 - 2 994,00 грн (поповнення готівкою в терміналі самообслуговування); 06.08.2018 - 2 914,57 грн (поповнення готівкою в терміналі самообслуговування); 13.11.2018 - 3 191,60 грн (поповнення готівкою в терміналі самообслуговування). Цільове призначення коштів не зазначено.

В інших виписках по банківським рахункам ОСОБА_2 не вбачається грошових надходжень із зазначенням в якості платника ОСОБА_1 .

Належними і достатніми доказами у справі не підтверджується, що рух коштів по рахункам ОСОБА_2 , відкритих в цих банківських установах, є коштами, перерахованими саме від позивача.

Вказані находження від ОСОБА_1 підтверджені також дублікатами наданих ним копій дублікатів чеків (а.с. 90-105 т. 1). Однак, доказів, які б достовірно підтверджували, що на вказані грошові кошти відповідачкою було придбано перелічену позивачем побутову техніку, чи будівельні матеріальні на добудову або ремонт в будинку АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. (ч. 2 ст. 21 СК України), однак на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Доводи скаржника про те, що відповідачка ввела його в оману є безпідставними.

У постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 185/446/18 Верховний Суд надав правовий висновок щодо врахування добросовісності поведінки особи, що прохає повернення коштів у порядку ст. 1212 ЦК України, зокрема, зазначавши, що збагачення буде вважатися безпідставним, за винятком таких випадків: коли особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Поведінка позивача, який, достовірно знаючи, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків як подружжя, проте здійснив перерахування коштів позивачці у загальній сумі 53 821,92 грн, а наразі вимагає їх повернення, є суперечливою, що є підставою для відмови у стягненні цих коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.

Також, позивачем всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо цільового призначення перерахованих коштів, зокрема суми 257 000 грн на придбання: пральної машини - за 20 000 грн; ??холодильнику - за 24 000 грн; телевізору - за 85 000 грн; електропічі - за 5 000 грн; ??автоклаву - за 7 000 грн; ??електрочайника - за 2 000 грн; ??кавової машини - за 7 000 грн; ??парогенератору - за 8 000 грн; ??мультиварки - за 3 000 грн; комплекту меблів у кухню - за 30 000 грн; ? сушарки для рушників - за 4 000 грн; Д/котлу - за 30 000 грн; Г/котлу - за 32 000 грн), а також 620 000 грн - для здійснення робіт щодо прибудови та ремонту саме в будинку по АДРЕСА_1 .

Список побутової техніки, долучений до позову, не є документом, що підтверджує факт її придбання (а.с. 9 т. 1).

Не є достатніми надані позивачем прайс виконаних робіт (том 1 а.с. 11-14), письмові документи з придбання будівельних матеріалів, зокрема, копії квитанцій, рахунків на оплату, замовлень, товарних чеків (том 1 а.с.15-28), записи та розрахунки (том 1 а.с. 29-42), а також диск із фотографіями про об`єм та процес виконаних робіт (том 2 а.с. 127). Такі документи, як вірно встановлено місцевим судом, не засвідчують факт їх використання саме в домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 .

Саме на позивача було покладено обов`язок доведення обставин, на які він посилався, як на підстави своїх вимог, перше - перерахування коштів на суму 877 000 грн, друге - цільове їх використання - придбання побутової техніки, для будівництва та ремонту в домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції вірно зазначено, що належними доказами проведених будівельних та ремонтних робіт є проектно-кошторисна документація на будівництво та ремонт або експертне дослідження щодо фактично виконаних робіт з ремонту (реконструкції) та прибудови домоволодіння, а також вартість таких робіт. Фотокартки не можуть бути належними доказами цього, як безпідставно вважає скаржник, посилаюсь що він довів перед судом об`єм та процес виконаних в домоволодінні робіт.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. (ст. 13 ЦПК України, принцип диспозитивності цивільного судочинства).

Ініціатива суду щодо призначення експертизи у справі у порядку ст. 103 ЦПК України виключається, як безпідставно вважає скаржник. Позивачем у справі відповідного клопотання про призначення експертизи не заявлялось.

Суд першої інстанції надав вірну оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності та підстав для здійснення їх переоцінки апеляційним судом не вбачається.

Суд першої інстанції, дотримуючись принципу обґрунтованості судового рішення, обґрунтував відхилення аргументу позивача про право на компенсацію вартості здійснених поліпшень будинку, вказуючи про те, що вимога про відшкодування вартості здійснених поліпшень будинку може ставитись лише до власника такого будинку, та не врахував, що ОСОБА_2 є єдиною спадкоємицею померлого власника домогосподарства, фактично ним володіє та розпоряджається, а отже вимога про стягнення безпідставно набутих коштів заявлена до належного відповідача.

Доводи скаржника на помилковість посилання у позові на право грошової компенсації через неможливість поділу об`єкта незавершеного будівництва (за відсутності внесення уточнень до позову), не звільняло суд від обов`язку надати відповідь на кожен аргумент сторони, що не свідчить про невірне визначення судом першої інстанції підстав позову.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, а доводи апеляційної скарги правильності висновків місцевого суду про відмову у задоволенні позову не спростували.

Щодо заперечень скаржника про стягнення з нього витрат відповідача на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

В силу ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Стягуючи з позивача на користь відповідача 9 700 грн витрат, понесених останнім витрат на правничу допомогу адвоката у справі, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження таких витрат відповідачем надано: договір про надання правничої (правової) допомоги № 246 від 30.12.2021, укладений між адвокатом Головком І.І. та Ганжа Т.Г. (т.1 а.с.76); Додаткову угоду № 1 від 30.12.2021 до вказаного договору (т.1 а.с. 77); ордер серії ПТ № 200309 від 30.12.2021 (т.1 а.с.78), а також розрахунок суми гонорару за надану правову (правничу) допомогу від 07.11.2022 (т. 4 а.с. 51), згідно з яким вартість правової допомоги становить 9 700 грн. Факт оплати вказаної суми підтверджений квитанцією № 1 від 07.11.2022 на суму 9 700 грн. (т. 4 а.с. 52).

Згідно з пунктом 4 розділу 3 Договору № 246 від 30.12.2021 визначено, що порядок та зміни, розміри оплати послуг адвоката визначаються додатковими угодами до договору.

Відповідно до Додаткової угоди № 1 до вказаного договору від 30.12.2021 сторони погодили: юридична консультація, опрацювання законодавчої бази - 1 000 грн; підготовка та складання відзиву на позовну заяву - 1 000 грн; складання клопотання про виклик свідків - 350 грн; складання клопотання про залучення доказів - 350 грн; одне судове засідання - 1 000 грн.

Договір про надання правничої (правової) допомоги № 246 від 30.12.2021 т а Додаткова угода до нього долучені до відзиву, копію якого надіслано позивачу (а.с. 89 т. 1)

Як вбачається з матеріалів справи, у судовому засіданні 07.11.2022 представник відповідача, адвокат Головко І.І. надав розрахунок суми гонорару за надану правову (правничу) допомогу від 07.11.2022, згідно з яким вартість правової допомоги становить 9 700 грн, та квитанцію № 1 від 07.11.2022 на суму 9 700 грн. (т. 4 а.с. 51-52), з якими був ознайомлений представник позивача, що також приймав участь у судовому засіданні.

Такі докази подано до суду до закінчення судових дебатів у справі, тобто з дотримання порядку, передбаченого ч. 8 ст. 141 ЦПК України, тому вони правмірно були прийняті судом першої інстанції до уваги.

Згідно вказаного розрахунку, адвокатом наступні послуги: юридична консультація, опрацювання законодавчої бази - 1 000 грн, підготовка та складання відзиву на позовну заяву - 1 000 грн, підготовка та складання заперечення на відповідь на відзив - 1 000 грн, підготовка та складання клопотання про виклик свідків та про залучення доказів по справі - 700 грн, участь представника відповідача в судових засіданнях Новосанжарського районного суду Полтавської області - 6 000 грн, а всього 9 700 грн.

Як вбачається з протоколів судових засідань представник відповідача, адвокат Головко І.І. приймав участь у судових засіданнях: 24.01.2022, 14.02.2022, 26.07.2022, 06.09.2022, 27.09.2022 та 07.11.2022 (том 1 а.с. 107-108, том 2 а.с. 31, том 4 а.с. 31-32, 40-41, 48, 53-54).

Апеляційний суд погоджується із висновком суду, що матеріали справи свідчать, що такі дії фактично були вчинені адвокатом Головком І.І., витрати є реальними, обґрунтованими та пропорційними з огляду на вимоги ч. 3 ст. 141 ЦПК України.

Доводи апелянта про порушення норм процесуального права при стягнення відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката у суді першої інстанції, оскільки у відзиві на апеляційну скаргу не зазначено попереднього (орієнтовного) розрахунку, отже суд повинен був відмовити у стягненні таких витрат на підставі ч. 2 ст. 134 141 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 178 ЦПК України відзив повинен містити, серед іншого, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників.

Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08.03.2023 у справі № 755/7694/20.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.

Водночас, у даній справі, неподання відповідачем попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат не позбавило позивача можливості підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими, та довести неспівмірність таких витрат.

Як вірно зазначив місцевий суд в оскаржуваному рішенні розрахунок сум судових витрат був зазначений в Додаткові угоді №1 до договору №2 46 про надання правової (правничої) допомоги від 30.12.2021, що доданий до відзиву.

Разом з тим, з відповідним клопотанням про зменшення витрат відповідача на правничу допомогу позивач до суду першої інстанції не звертався у порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що в цьому випадку неподання стороною відповідача попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат до відзиву на позов не порушило принципи змагальності та рівності, та не було перешкодою для реалізації позивачем свого права на подачу до суду клопотання про зменшення таких витрат у зв`язку із їх не співмірністю за критеріями, визначеними у ч. 4 ст. 37 ЦПК України, однак позивач таким правом не скористався, а заперечення позивача щодо стягнення таких витрат з підстави не зазначення попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат у відзиві на позов, викладені у письмовій промові «судові дебати» (а.с. 57-60 т. 4) не є таким клопотанням.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині правильності висновків місцевого суду не спростували.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного розгляду справи, відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 червня 2023 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді О.Ю. Кузнєцова

О.О. Панченко