Справа № 347/1697/21
Провадження № 22-ц/4808/586/23
Головуючий у 1 інстанції Кіцула Ю. С.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чобанюка Максима Михайловича на рішення Косівського районного суду від 23 лютого 2023 року, ухвалене в складі судді Кіцули Ю.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користування земельною ділянкою.

Позовні вимоги мотивувала тим, що є власником земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0310. Право власності на вказану земельну ділянку підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11.09.2019 року, зареєстрованим в реєстрі за №1265, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №180728596 від 12.09.2019 року.

У березні 2020 року позивачем було виявлено той факт, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 самовільно, без будь якого дозволу з боку власниці, зорали частину вказаної земельної ділянки та посадили на ній плодоовочеві культури. З цього приводу рішенням земельної комісії Микитинецької сільської ради заборонено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 використовувати вказану земельну ділянку. Також за зверненням позивача Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області провело перевірку, за результатами якої складено акт про самовільне захоплення земельної ділянки.

10.04.2021 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_4 , маючи намір зорати вказану земельну ділянку та провести роботи по її засадженню, виїхала на її місцерозташування в с. Микитинці. Однак відповідачі завадили цьому, не надавши доступу до земельної ділянки.

Таким чином, незважаючи на всі приписи уповноважених органів, відповідачі продовжують чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою.

ОСОБА_2 неодноразово зверталася до уповноважених органів, які повідомили відповідачів про те, що земельна ділянка, яку вони захопили, їм не належить. Однак на засіданні комісії з питань екології та земельних ресурсів ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 стверджували, що вони не допускають та не мають наміру допускати позивачку чи її довірених осіб до даної земельної ділянки. При цьому будь яких правовстановлюючих документів на користування такою не надали.

На даний час відповідачі продовжують користуватися вказаною земельною ділянкою, створюють позивачці перешкоди у користуванні такою, яка належить їй на праві власності.

Також позивач зазначила, що внаслідок протиправних дій відповідачів, їй завдано моральної шкоди. У зв`язку з самовільним захопленням відповідачами її земельної ділянки вона зазнала сильних душевних хвилювань та переживань; повинна докладати зусиль для організації свого життя та шукати шляхи вирішення проблеми, яку створили відповідачі.

Просила: зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,2465 га, кадастровий номер :01:001:0310, яка знаходиться в АДРЕСА_1 ; стягнути в солідарному порядку з відповідачів на її користь 30000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати.

Рішенням Косівського районного суду від 23 лютого 2023 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,2465 га, кадастровий номер :01:001:0310, яка знаходиться в АДРЕСА_1 . Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень, а також витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 5000 гривень, тобто по 2500 гривень з кожного, та сплачений судовий збір в розмірі 1209 гривень 45 копійок, тобто по 604 гривні 72 копійки з кожного.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Чобанюк Максим Михайлович подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, за неповного встановлення обставин встановлення обставин справи.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам відповідачки ОСОБА_1 про те, що при прийнятті Микитинецькою сільською радою рішення від 28 березня 2002 року у частині передання у приватну власність ОСОБА_5 , спадкоємцем якої є ОСОБА_2 , спірної земельної ділянки не було враховано, що її частина орієнтовною площею 0,12 га більше 30-ти років знаходиться у користуванні ОСОБА_1 . На підтвердження зазначеного посилався на викопіювання фрагменту кальки контурів села Микитинці колгоспу «1-ше Травня» Косівського району Івано-Франківської області в масштабі 1:2000 та копію сторінки з технічного звіту по дешифруванню вказаних аерознімків за 1989 рік, з яких убачається, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні двох громадян та була розділена на дві окремі ділянки за № НОМЕР_1 площею 0,12 га, яка перебувала у користуванні відповідачки, та № НОМЕР_2 площею 0,14 га, яка перебувала у користуванні ОСОБА_5 . Крім цього, за даними погосподарських книг Микитинецької сільської ради за 1975-2021 роки з 01 червня 1978 року по 1990 рік в її особистому користуванні знаходилася земельна ділянка площею 0,50 га.

Посилається на висновок Верховного Суду України у постанові від 07 жовтня 2015 року у справі №6-1275цс15, який полягає в тому, що згідно із пунктом 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Ураховуючи наявні записи у погосподарських книгах щодо користувачів земельних ділянок, висновок судів попередніх інстанцій про недоведеність права особи на землекористування спірною земельною ділянкою, оскаржуване рішення не можна вважати обґрунтованим.

Також зазначає, що Верховний Суд у постанові від 24 листопада 2020 року у справі №308/6368/15-а, взявши до уваги рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 про забезпечення державного захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідного до чинного на той час законодавства, та встановлені судами обставини користування позивачами спірною земельною ділянкою на підставі записів у погосподарських книгах обліку, дійшов висновку про доведеність прав позивачів на спірну земельну ділянку.

Крім того, звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що постановою Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №347/227/22 за позовом до ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Косівської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М., про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки, касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено частково, рішення судів скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний Суд у вказаній постанові вважає передчасним висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про недоведеність ОСОБА_1 належними та допустимими доказами наявності у неї права користування спірною земельною ділянкою. Статтею 25 ЗК Української РСР 1970 року передбачено, що права землекористувачів охороняються законом. Припинення права користування земельною ділянкою або зменшення її розмірів може мати місце лише у випадках, прямо передбачених законом. Разом із цим, рішення про припинення такого права користування земельною ділянкою за позивачем у визначеному законом порядку матеріали справи не містять.

Вказує, що оскільки рішення про припинення права користування земельною ділянкою за ОСОБА_1 у визначеному законом порядку в даній справі теж відсутнє, то висновок суду першої інстанції про задоволення позову є передчасним.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача адвокат Беньковський В.А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що доводи апеляційної скарги про те, що саме відповідач має право користуватися земельною ділянкою площею 0,12 га, оскільки близько 30 років на законних підставах нею користувалась, не заслуговують на увагу, оскільки з аналізу чинних норм матеріального права слід дійти висновку, що право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичних особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування. Вважає, що будь-яких доказів щодо надання у користування відповідачці спірної частини земельної ділянки, а відтак виникнення у неї правомірного права користування такою, матеріали справи не містять. Доводи апелянта про те, що згідно рішення Микитинецької сільської ради від 14.02.1991 року сільською радою було ухвалено, що «землі, які були наділені до 01.02.1991 року, залишити за їхніми власниками» - не заслуговують на увагу, оскільки належних доказів з цього приводу не надано. Вважає неналежним доказом посилання апелянта на дані погосподарських книг, оскільки такі є узагальненими і не дають чіткої інформації про площу і контури земельних ділянок, їх кількість та розташування. Крім того, такий вид документації не є правовстановлюючим документом та не входить до складу документації із землеустрою, яка передбачена Законом України «Про землеустрій». Державний акт про право власності на землю чи технічна документація відповідачами не виготовлялися; встановлення меж в натурі та їх погодження із суміжними землекористувачами не здійснювалось. Таким чином відповідачами не надано жодного правовстановлюючого документа, який би посвідчував їх право власності чи право користування на спірну земельну ділянку, тому вони не є власниками чи належними користувачами такої. Також зазначає, що посилання апелянта на незавершений судовий розгляд справи №347/227/22 за позовом ОСОБА_1 є недоречним, а суд дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для зупинення провадження у цій справі.

Відповідач ОСОБА_3 подала додаткові пояснення у справі, у яких зазначає, що спір виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стосовно права користування спірною земельною ділянкою, тому їй не зрозуміло чому в цій справі суд визначив її відповідачем. Вказує, що у позовній заяві позивач зазначала, що у березні 2020 року ОСОБА_3 та її мати ОСОБА_1 самовільно, без будь-якого дозволу з боку власниці, зорали вказану земельну ділянку та посадили на ній плодоовочеві культури. Однак, як вбачається з акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки від 11.06.2020 року, її прізвище - ОСОБА_3 не зазначене, як і не зазначене у доповідній записці. Стосовно додатку до протоколу, то звертає увагу суду, що нею 14 квітня 2021 року не вчинялися перешкоди у користуванні земельною ділянкою, вона тільки була присутня на прохання її матері, яка є пенсіонером. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно залучив її до участі у справі в якості відповідача та своїм рішення поклав на неї обов`язки, тоді як мав у цій частині відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта адвокат Чобанюк М.М. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Позивач та її представник адвокат Беньковський В.А. в судове засідання не з`явилися. Представник подав клопотання про розгляд справи в його відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи в її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.09.2019 року ОСОБА_2 є спадкоємцем земельної ділянки площею 0,2465 га, кадастровий номер :01:001:0310, що знаходиться в АДРЕСА_1 , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, після смерті її бабусі ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 8, 31).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №180728596 від 12.09.2019 року 11.09.2019 року на підставі вищевказаного Свідоцтва про право на спадщину за заповітом приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М. зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2465 га, кадастровий номер :01:001:0310 за ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 7).

За змістом Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки №271/0/92-19-ДК/180/АП/09/01/-20 від 11.06.2020 року, складеного інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, встановлено, що ОСОБА_1 самовільно захопила, шляхом розорювання на посівну сільськогосподарських культур частину вказаної земельної ділянки площею 0,090 га, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 9-11, 32-34).

Згідно копії Довідної записки державного інспектора за результатами перевірки, ОСОБА_1 направлено встановленого зразка повідомлення про виклик та надання пояснень (т. 1, а.с. 12, 35).

Відповідно до копії Додатку №41 до Протоколу №12 від 07.05.2021 року в приміщенні Косівської міської ради в присутності представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , представника ОСОБА_6 , старости села розглядали питання, щодо конфліктної ситуації з приводу спірної земельної ділянки. Було зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перешкоджали проведенню весняних земельних робіт на даній земельній ділянці представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_4 . На засіданні комісії ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в присутності вказаних осіб ствердили, що вони не допускають і не мають наміру допускати ОСОБА_2 чи її довірених осіб до використання зайнятої ними частини вказаної ділянки; при цьому жодних фактів на право використання такої не надали. Для врегулювання конфлікту сторонам рекомендовано звернутися до суду (т. 1, а.с. 14, 37-38).

Згідно копії листа-відповіді сільського голови Микитинецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області №78 від 04.05.2020 року на звернення ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 про самовільне захоплення частини земельної ділянки, при огляді спірної земельної ділянки встановлено факт самовільного захоплення її частини орієнтовною площею 0,09 га. При цьому на телефонні дзвінки про необхідність припинення протиправних дій щодо використання вказаної земельної ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не реагували (т. 1, а.с. 15, 39).

Крім того встановлено, що згідно даних викопіювання фрагменту кальки контурів, Технічного звіту по дешифруванню аерофотознімків М=І:2000 села Микитинці колгоспу «1-ше Травня» Косівського району Івано-Франківської області 1989 року земельна ділянка по схемі № НОМЕР_2 площею 0,14 га була закріплена за ОСОБА_5 , а земельна ділянка по схемі № НОМЕР_1 площею 0,12 га за ОСОБА_1 (т. 1, 107-108, 110-112).

Згідно копії рішення Микитинецької сільської ради народних депутатів від 30.05.1997 року «Про внесення змін та доповнень до попередніх рішень» відмінено п. 4 рішення VIII сесії IX скликання від 14.03.1996 року, вилучено земельну ділянку в розмірі 0,09 га в ОСОБА_5 , яка була наділена їй з під`їзної дороги ОСОБА_7 . Наділено в постійне користування земельну ділянку в розмірі 0,10 га ОСОБА_8 в урочищі «Гори» та ОСОБА_9 в розмірі 0,09 га біля присадибної ділянки ОСОБА_5 (т. 2, а.с. 26).

Ухвалою Косівського районного суду від 03.02.2022 року відкрито провадження у справі у справі №347/227/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Косівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М., про визнання рішення протиправним, скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 та скасування реєстрації земельної ділянки (т. 1, а.с. 128-129). Рішенням Косівського районного суду від 26.09.2022 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16.11.2022 року, у задоволенні даного позову відмовлено (т. 2, а.с. 30-36).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції з`ясовано, що постановою Верховного Суду від 15.03.2023 року у справі №347/227/22 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Косівського районного суду від 26.09.2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16.11.2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2, а.с. 82-98, 131-140).

Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, що переглядається, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази та покази свідків беззаперечно свідчать про той факт, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 самовільно захопили частину земельної ділянки, яка на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_2 , тим самим тривалий час порушують право законного власника на користування належним йому майном. А відтак позовні вимоги в цій частині слід задовольнити повністю. Також суд погодився з доводами позивача ОСОБА_2 , про те, що вона зазнала душевного хвилювання внаслідок порушення її законних прав власника, змушена була докладати зусиль для відновлення свого порушеного права, пошуку адвокатів, звернення до відповідних органів. Однак на переконання суду, визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 30000 гривень, є завищеним; адекватним в даному випадку до відшкодування моральної шкоди є розмір 5000 гривень. Розподіл між сторонами судових витрат судом здійснено у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 316, 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Як передбачено ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник (володілець, користувач) вважає прийнятним. Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Підставою для подання позову є вчинення іншою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування, володіння і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Як зазначив Верховний Суд у правовому висновку в постанові від 27 січня 2021 року у справі №175/4348/17 (провадження №61-12868св19) підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Умовами для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Суд першої інстанції встановив, що позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,2465 га, кадастровий номер :01:001:0310, що знаходиться в АДРЕСА_1 , підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №180728596 від 12.09.2019 року (т. 1, а.с. 7).

Також суд встановив, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 самовільно захопили частину земельної ділянки площею 0,0900 га., що перебуває в складі земельної ділянки площею 0,2465 га, кадастровий номер :01:001:0310, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Факт самовільного захоплення підтверджується письмовими доказами у справі, зокрема: Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки від 11.06.2020 року, довідною запискою державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель від 11.06.2020 року №271-ДК, копією додатку №41 до протоколу №12 від 07.05.2021 року про розгляд питання щодо самовільного захоплення відповідачами земельної ділянки ОСОБА_2 , а також показами свідків, допитаних в суді першої інстанції.

Отже права позивача були порушені протиправними діями відповідачів щодо захоплення частини її земельної ділянки, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Апелянт не заперечувала факт зайняття нею вищевказаної частини земельної ділянки.

А заперечення відповідача ОСОБА_3 в наданих нею апеляційному суду поясненнях про те, що саме нею не вчинялися перешкоди у користуванні земельною ділянкою позивача, вона тільки була присутня на прохання її матері, є неспроможними, оскільки є суперечливими та спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами (т. 1, а.с. 14, 15), показами свідків.

Представник ОСОБА_1 у апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам відповідача про те, що при прийнятті Микитинецькою сільською радою рішення від 28 березня 2002 року у частині передання у приватну власність ОСОБА_5 , спадкоємцем якої є ОСОБА_2 , спірної земельної ділянки не було враховано, що її частина орієнтовною площею 0,12 га більше 30-ти років знаходиться у користуванні ОСОБА_1 . Постановою Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №347/227/22 за позовом до ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Косівської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М., про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки, касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено частково, рішення судів скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Таким чином висновок суду першої інстанції про задоволення позову у цій справі є передчасним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц зазначено, що позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Доказів того, що позивач не є власником спірної земельної ділянки, а тому не може звертатися до суду із вимогою про усунення перешкод у користуванні спірним майном, матеріали справи не містять, а відповідачами не надано таких ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій.

Схожі висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 20 квітня 2023 року у справі №335/10600/20 (провадження №61-6501св21).

Суд першої інстанції врахував висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Що стосується часткового задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідачів на користь позивача, то така є похідною від вимоги про усунення перешкод. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд визначив відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн., з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Також позивачем було надано докази понесених ним в суді першої інстанції витрат на надання правничої допомоги, сплати судового збору, а тому розподіл таких витрат судом правомірно здійснено у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а фактично зводяться до незгоди з таким рішенням.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу представника представника ОСОБА_1 адвоката Чобанюка Максима Михайловича слід залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 23 лютого 2023 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чобанюка Максима Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду від 23 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 30 травня 2023 року.