КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 359/949/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9190/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Степанюк І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Щипициної Ірини Володимирівни на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2023 року (суддя Журавський В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Бориспільської міської ради, Бориспільської міської ради, Бориспільського міського голови, Управління соціальної політики та охорони здоров`я Бориспільської міської ради про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, увільнення від виконання посадових обов`язків,

встановив:

у січні 2023 року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому з врахуванням заяви про зміну предмету позову, просила скасувати розпорядження Бориспільського міського голови № 327-ОС від 20 грудня 2022 року «Про звільнення директора комунального некомерційного підприємства «Бориспільський стоматологічний центр» ОСОБА_1 », яким її звільнено із займаної посади 31 грудня 2022 року у зв`язку із закінченням терміну дії контракту (пункт 2 статті 36 Кодексу законів про працю України), зі змінами; поновити її на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Бориспільський стоматологічний центр» Бориспільської міської ради Київської області; увільнити її від виконання посадових обов`язків директора комунального некомерційного підприємства «Бориспільський стоматологічний центр» Бориспільської міської ради Київської області на час проходження військової служби в особливий період з 30 грудня 2022 року.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 2 грудня 2019 року між нею та виконавчим комітетом Бориспільської міської ради був укладений контракт, на підставі якого вона була призначена на посаду директора комунального некомерційного підприємства «Бориспільський стоматологічний центр» на термін з 2 грудня 2019 року по 31 грудня 2022 року. Листом №11.3-12-30-4359/2022 від 13 жовтня 2022 року виконавчий комітет Бориспільської міської ради повідомив її про завершення терміну дії контракту. За її заявою розпорядженням Бориспільського міського голови від 28 листопада 2022 року їй надана частина щорічної основної відпустки тривалістю 18 календарних днів з 12 грудня по 29 грудня 2022 року. Розпорядженням голови Бориспільської міської ради від 20 грудня 2022 року №327-ОС її звільнено з посади директора КНП «Бориспільський стоматологічний центр» у зв`язку закінченням терміну дії контракту на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України.

Позивачка посилалася на те, що 29 грудня 2022 року отримала повістку-повідомлення із зобов`язанням з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_1 і після проходження військово-лікарської комісії наказом командира 27 бригади Національної гвардії України № 316 від 30 грудня 2022 року її було призвано на військову службу та призначено на посаду лікаря-стоматолога медичного пункту з 30 грудня 2022 року.

Позивачка стверджувала, що у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, вона в свій робочий день 30 грудня 2022 року особисто звернулася до відповідача та передала заяву про увільнення її від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби в особливий період з 30 грудня 2022 року. Однак, листом від 2 січня 2023 року відповідач повідомив їй, що розпорядженням від 20 грудня 2022 року вона була звільнена на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Позивачка вважала, що її звільнення є незаконним, так як вона була призвана на військову службу за призовом під час мобілізації, а тому має право на гарантії, передбачені ч.3 ст. 119 КЗпП України.

Також позивачка вважала незаконним розпорядження Бориспільського міського голови від 13 лютого 2023 року № 42-ОС «Про внесення змін до розпорядження від 20 грудня 2022 року № 372-ОС», яким передбачено її звільнення із займаної посади з відкладальною умовою, а саме: після проходження військової служби з першого дня фактичної демобілізації, що не передбачено чинним законодавством, так як звільнення відбувається при настанні конкретних фактів - статті 36, 38, 40, 41 КЗпП України.

Позивачка стверджувала, що контракт від 2 грудня 2019 року вважається продовженим на невизначений строк відповідно до частини першої статті 39-1 КЗпП України, оскільки відповідач в останній перед вихідним днем, на який припадало закінчення строку контракту, а саме 30 грудня 2022 року, не видав їй трудову книжку та не провів всі необхідні розрахунки.

Крім того, позивачка зазначала, що згідно розпорядження № 42-ОС від 13 лютого 2023 року вона увільняється з 13 лютого 2023 року, хоча її призвано на військову службу 30 грудня 2022 року.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Щипицина І.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповно встановлені судом обставини справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник позивачки стверджує, що судом першої інстанції були грубо порушені норми процесуального права, так як суд безпідставно прийняв та врахував при розгляді спору розпорядження Бориспільського міського голови № 42-ОС від 13 лютого 2023 року «Про внесення змін до розпорядження від 20 грудня 2022 року № 327-ОС», яким позивачка нібито поновлена на займаній посаді та увільнена на час проходження військової служби, та який було покладено в основу рішення про відмову у задоволенні позову, хоча вказаний документ був поданий з порушенням вимог ЦПК України, як і всі клопотання, заперечення та відзив на позовну заяву, оскільки відповідачем не було долучено належних доказів відправки їх копії позивачці.

Також представник позивачки вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позов пред`явлено до неналежних відповідачів: Бориспільської міської ради, Бориспільського міського голови та управління соціальної політики та охорони здоров`я Бориспільської міської ради, оскільки вона буцімто не конкретизувала, які саме їх дії, бездіяльність чи рішення призвели до порушення трудових

прав позивачки. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 304/284/18, адвокат Щипицина І.В. зазначає, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Після подання позову на офіційному сайті Бориспільської міської ради була опублікована нова редакція статуту КНП «Бориспільський стоматологічний центр», затверджена рішенням Бориспільської міської ради від 20 січня 2023 року №2287-34-VIII, відповідно до якої засновником даного підприємства є Бориспільська міська рада, а уповноваженим органом, який контролює, спрямовує діяльність підприємства та звітує перед засновником є управління соціальної політики та охорони здоров`я Бориспільської міської ради. Крім цього, згідно нової редакції статуту КНП «Бориспільський стоматологічний центр», керівництво підприємством здійснює директор підприємства, який призначається на посаду на підставі укладеного контракту розпорядженням міського голови та звільняється відповідно, тому визначені відповідачі мають спільні права та обов`язки, які виникли з однієї підстави та саме за рахунок всіх відповідачів можливо задовольнити позовні вимоги та забезпечити їх подальше виконання.

Представник позивачки посилається на неправильне застосування судом частини 3 статті 119 КЗпП України, оскільки на одну посаду директора підприємства призначені дві особи, так як 7 лютого 2023 року Бориспільський міський голова призначив на посаду на підставі укладеного контракту нового директора комунального некомерційного підприємства «Бориспільський стоматологічний центр», 13 лютого 2023 року виніс розпорядження №42-ОС «Про внесення змін до розпорядження від 20 грудня 2022 року №327-ОС», згідно якого позивачка увільнена від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації на період проходження військової служби. Адвокат Щипицина І.В. вважає, що відповідач не мав права призначати на посаду позивачки, на час її мобілізації, нового працівника на умовах строкового трудового договору, оскільки це суперечить положенням ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 2 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Крім того представник позивачки стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на підставі зазначеного розпорядження Бориспільського міського голови від 13 лютого 2023 року №42-ОС «Про внесення змін до розпорядження від 20.12.2022 № 327-ОС» порушені трудові права позивачки були відновлені, так як вказаним розпорядженням відповідачем внесені зміни до розпорядження від 20 грудня 2022 року, де зазначено про звільнення позивачки із відкладальною умовою - після проходження військової служби, з першого дня фактичної демобілізації, хоча станом на 20 грудня 2022 року позивачка ще не була призвана на військову службу за мобілізацією.

Представник позивачки вважає, що такі дії відповідача по звільненню позивачки «наперед» не передбачені чинним трудовим законодавством, а укладений 2 грудня 2019 року контракт, в силу положень ст. 39-1 КЗпП України, продовжений на невизначений строк, оскільки позивачку не було ознайомлено з розпорядженням про її звільнення, не видано трудову книжку та не проведено всі необхідні розрахунки.

Адвокат Щипицина І.В. стверджує, що лист № 11.3-12-30-4359/2022 від 13 жовтня 2022 року, на який посилається суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, щодо повідомлення позивачці про завершення терміну дії контракту, не є беззаперечним та однозначним виразом волі відповідачів на припинення трудового договору, а доданий до відзиву на позов Акт про відмову ознайомлення з розпорядженням про звільнення від 20 грудня 2022 року, є незаконним документом, оскільки оформлювався в період перебування позивачки у відпустці.

Разом із апеляційною скаргою, представником позивачки подано заяву про розподіл судових витрат, у якій вона просить стягнути із відповідачів витрати на

професійну правничу допомогу в розмірі 19 000грн, тобто по 4 750грн з кожного.

У відзиві на апеляційну скаргу виконавчий комітет Бориспільської міської ради просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що 13 жовтня 2022 року листом № 11.3-12-30-4359/2022 позивачку було повідомлено про закінчення терміну дії контракту 31 грудня 2022 року, а 20 грудня 2022 року було видано розпорядження №327-ОС «Про звільнення директора КНП «Бориспільський стоматологічний центр» ОСОБА_1 » із 31 грудня 2022 року у зв`язку із закінченням терміну дії контракту. Вказане розпорядження було направлено позивачці рекомендованим повідомленням за адресою її реєстрації та кур`єрською доставкою до місця роботи, однак позивачка відмовилась ознайомитись та отримати вказане вище розпорядження.

Відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц, що припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає жодного волевиявлення працівника, який погодився на умови строкового трудового договору, коли написав заяву про прийняття на роботу на умовах такого договору, власник або уповноважений ним орган не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про подальше звільнення, а саме припинення трудових відносин з підстав, передбачених контрактом, не вважається звільненням працівника з ініціативи роботодавця.

Відповідач зазначає, що доводи позивачки про подання нею заяви про увільнення від 30 грудня 2022 року та документу про її мобілізацію, не підтверджуються жодним із наявних в матеріалах справи доказом, а про факт її зарахування на військову службу по мобілізації відповідачу стало відомо тільки після надходження цього позову.

Відповідач вважає, що оскільки до розпорядження про звільнення позивачки були внесені відповідні зміни, щодо увільнення її на період проходження військової служби та звільнення із займаної посади після фактичної демобілізації, то наразі позивачка не є звільненою, а тому і вимога про її поновлення на роботі є безпідставною.

Також відповідач зазначає, що міський голова, Бориспільська міська рада та управління соціальної політики та охорони здоров`я Бориспільської міської ради не є суб`єктами спірних правовідносин, що виникли між позивачкою та виконавчим комітетом Бориспільської міської ради, а тому не є належними відповідачами у даній справі.

Крім цього відповідач стверджує, що доводи позивачки про те, що відповідачем не видано їй трудову книжку та не проведено відповідний розрахунок, також є безпідставними, так як КНП «Бориспільський стоматологічний центр» є окремою юридичною особою, трудові книжки його працівників та бухгалтерія перебувають безпосередньо на підприємстві, а позивачка наразі не є звільненою.

Бориспільський міський голова та Управління соціальної політики та охорони здоров`я Бориспільської міської ради, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судових повісток-повідомлень на їх поштову адресу (с.с.229-230), своїх представників у судове засідання не направили, клопотань про його перенесення не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Щипициної І.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника виконавчого комітету Бориспільської міської ради - Волошиної Ю.Г., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, відповіді на відзив, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 2 грудня 2019 року між виконавчим комітетом Бориспільської міської ради та ОСОБА_1 був укладений контракт,

яким ОСОБА_1 призначено на посаду директора Комунального некомерційного підприємства «Бориспільський стоматологічний центр» на термін з 2 грудня 2019 року по 31 грудня 2022 року (с.с.10-19).

4 січня 2021 року сторонами контракту була підписана угода № 1 про зміну істотних умов строкового трудового договору (контракту), якою були внесені зміни у пункти 15-17 контракту щодо умов матеріального забезпечення керівника.

Листом міського голови № 11.3-12-30-4359/2022 від 13 жовтня 2022 року ОСОБА_1 була попереджена про завершення терміну дії контракту 31 грудня 2022 року (с.с.20).

Розпорядженням Бориспільського міського голови Борисенка В.К. № 327-ОС від 20 грудня 2022 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 31 грудня 2022 року у зв`язку з закінченням дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (с.с.22).

Згідно витягу з наказу командира 27 бригади Національної гвардії України (по стройовій частині) № 316 від 30 грудня 2022 року ОСОБА_1 призвано на військову службу за призовом під час повної мобілізації із ІНФОРМАЦІЯ_2 та призначено на посаду лікаря-стоматолога медичного пункту з 30 грудня 2022 року (с.с.26).

Розпорядженням Бориспільського міського голови Борисенка В.К. № 42-ОС від 13 лютого 2023 року до розпорядження № 327-ОС від 20 грудня 2022 року «Про звільнення директора некомерційного підприємства «Бориспільський стоматологічний центр» ОСОБА_1 » були внесені зміни та викладено його в наступній редакції: « ОСОБА_1 , директора некомерційного підприємства «Бориспільський стоматологічний центр», звільнити з займаної посади після проходження військової служби, з першого дня фактичної демобілізації у зв`язку із закінченням строку дії контракту, укладеного 2 грудня 2019 року. Увільнити від виконання посадових обов`язків ОСОБА_1 зі збереженням місця роботи, посади, у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації на період проходження військової служби» (с.с.48).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що порушені трудові права ОСОБА_1 були відновлені прийняттям розпорядження № 42-ОС від 13 лютого 2023 року,чим забезпечено дотримання гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Також суд зазначив, що відсутні правові підстави для висновку, що контракт, укладений між виконавчим комітетом Бориспільської міської ради та ОСОБА_1 2 грудня 2019 року, вважається продовженим на невизначений строк відповідно до ст. 39-1 КЗпП України, оскільки виконавчий комітет Бориспільської міської ради до закінчення строку дії контракту чітко та однозначно виразив свою волю на припинення трудового договору по закінченню строку, на який він був укладений, а тому необхідність дотримання гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України не може вказувати на автоматичне продовження контракту.

Крім того, суд першої інстанції зробив висновок, що Бориспільська міська рада, Бориспільський міський голова та Управління соціальної політики та охорони здоров`я Бориспільської міської ради є неналежними відповідачами за даним позовом, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в частині пред`явлених до них вимог.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частинами першою, третьою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець

(роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до частини першої статті 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Статтею 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2).

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 03 березня 2022 року, у зв`язку із введенням воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» оголошено та проводиться загальна мобілізація.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту".

Аналіз зазначених норм свідчить, що чинне законодавство не передбачає

можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу. Припинення трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору з працівником, призваним на військову службу, можливе тільки після закінчення проходження військової служби.

Відповідно до п. 27 контракту, який був укладений між сторонами 2 грудня 2019 року, термін його дії завершувався 31 грудня 2022 року.

Листом № 11.3-12-30-4359/2022 від 13 жовтня 2022 року відповідач попередив позивачку про завершення терміну дії контракту 31 грудня 2022 року, не висловивши при цьому бажання продовжити строк дії цього контракту.

30 грудня 2022 року, тобто до завершення строку дії контракту, позивачка подала заяву на ім`я Бориспільського міського голови про увільнення її від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби в особливий період.

Також позивачкою суду надано витяг з наказу командира 27 бригади Національної гвардії України № 316 від 30 грудня 2022 року про призов на військову службу ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію».

За таких обставин, враховуючи положення частини третьої статті 119 КЗпП України та частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виключається можливість звільнення ОСОБА_1 на час проходження військової служби.

Доказів надання зазначеного наказу відповідачу позивачкою не надано.

Однак, врахувавши зазначені обставини, розпорядженням Бориспільського міського голови № 42-ОС від 13 лютого 2023 року до розпорядження № 327-ОС від 20 грудня 2022 року «Про звільнення директора некомерційного підприємства «Бориспільський стоматологічний центр» ОСОБА_1 » були внесені зміни, а розпорядження були викладено в іншій редакції, що ОСОБА_1 підлягає звільненню з посади директора некомерційного підприємства «Бориспільський стоматологічний центр» після проходження військової служби, з першого дня фактичної демобілізації у зв`язку із закінченням строку дії контракту, укладеного 2 грудня 2019 року. Увільнено від виконання посадових обов`язків ОСОБА_1 зі збереженням місця роботи, посади, у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації на період проходження військової служби.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв`язку із виданням вищезазначеного розпорядження ОСОБА_1 було відновлено на займаній посаді, а відповідачем самостійно усунуто допущені при звільненні позивачки порушення, тому правові підстав для прийняття судового рішення про поновлення позивачки на посаді відсутні.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно прийняв до уваги надане відповідачем розпорядження № 42-ОС від 13 лютого 2023 року та прийняв його з порушенням норм процесуального права, колегія суддів вважає безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді від 1 лютого 2023 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

24 лютого 2023 року відповідачем подано до суду клопотання про закриття провадження у справі, до якого додане вищезазначене розпорядження. Також відповідачем до клопотання додані поштові квитанції про направлення клопотання та розпорядження позивачці.

Отже, відповідачем надані підтвердження виконання вимог ст. 83 ЦПК України, позивачкою не надано доказів не отримання зазначених документів, а відтак суд першої інстанції не мав правових підстав не приймати до уваги наданий доказ.

Крім того, зазначене розпорядження підтверджує відновлення прав позивачки відповідачем самостійно та підтверджує, що відповідач виправив допущені при звільненні позивачки порушення положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України і суд зобов`язаний був врахувати ці обставини при вирішенні даного спору.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом положень частини 3 статті 119 КЗпП України, так як відповідач призначив на посаду директора комунального некомерційного підприємства «Бориспільський стоматологічний центр» іншу особу, уклавши з нею контракт та не врахувавши право позивачки на збереження за нею зазначеної посади, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як вже зазначалося вище, контракт, укладений з позивачкою закінчився 31 грудня 2022 року і продовжувати його відповідач наміру не висловив. Однак, враховуючи призов позивачки на військову службу, її звільнення відстрочено до її демобілізації. Вказані обставини не є підставою для не призначення на посаду директора підприємства, так як позивачка після демобілізація не має правових підстав на зайняття цієї посади.

Доводи апеляційної скарги, що контракт від 2 грудня 2019 року вважається продовженим на невизначений строк відповідно до частини 1 статті 39-1 КЗпП України, оскільки відповідач 30 грудня 2022 року не видав позивачці трудову книжку та не провів всі необхідні розрахунки, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно з частиною 1 статті 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Системний аналіз вказаних правових норм дозволяє дійти висновку, що трудовий договір, укладений на визначений строк, припиняється за закінчення такого строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення.

У своєму листі від 13 жовтня 2022 року відповідач зазначив, що трудові відносини із позивачкою будуть завершені 31 грудня 2022 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Відсутність волевиявлення відповідача на продовження стоку дії контракту підтверджується і тим, що відповідач видав розпорядження про звільнення позивачки та призначив на посаду директора підприємства іншу особу.

Під час судового розгляду позивачкою не було надано доказів, що її трудова книжка зберігалася у відповідача, оскільки трудові правовідносини у позивачки виникли з комунальним некомерційним підприємством «Бориспільський стоматологічний центр» і саме дане підприємство повинно було видати позивачці трудову книжку та здійснити з нею відповідні розрахунки.

У постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17 зазначено, що припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставного притягнення до участі у справі у якості відповідачів Бориспільського міського голову, Бориспільську міську раду та Управління соціальної політики та охорони здоров`я Бориспільської міської ради, так як вони не є суб`єктами спірних правовідносин, які мають відповідати перед позивачкою за можливі порушення норм трудового

законодавства.

Контракт з позивачкою укладався виконавчим комітетом Бориспільської міської ради в особі виконуючого обов`язки міського голови, розпорядження, що оскаржується було прийняте міським головою у зв`язку із закінченням терміну дії контракту, тому в даному випадку міський голова діяв від імені виконавчого комітету.

Відповідно до частини 1-3 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідного села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях.

Отже міський голова та виконавчий комітет міської ради є окремими суб`єктами системи місцевого самоврядування, з законодавчо визначеними для кожного з них межами повноважень та діючими за принципом розподілу наданих їм повноважень.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 185/10105/15-ц, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси, і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення неналежності відповідачів й обґрунтування позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Посилання представника позивачки на те, що вищезазначені особи були притягнені до участі у справі у якості відповідачів, оскільки на час розгляду справи судом змінилися засновник та уповноважений орган управління підприємством, розширені повноваження міського голови, на думку колегії суддів, не є підставою для скасування рішення суду в цій частині, оскільки заява представника позивачки про зміну предмету позову не містить конкретних позовних вимог, які позивачка заявляє до зазначених відповідачів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, під час апеляційного розгляду висновки суду першої інстанції спростовані не були, тому відсутні підстави для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги та апеляційна скарга задоволенню не підлягають, відсутні підстави для відшкодування позивачці понесених судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щипициної Ірини

Володимирівни залишити без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 липня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук