КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6965/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 травня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Волчка А.Я. в м. Київ 03 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 - право власності на квартиру АДРЕСА_2 та на кладове приміщення до цієї квартири пл. 2 кв.м., в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на побутову техніку та меблі, стягнувши з неї на користь позивача компенсацію вартості в спільному сумісному майні подружжя в розмірі 1 778 800 грн.

Позов мотивований тим, що 01 листопада 1998 року він уклав шлюб з відповідачем, в якому народжено дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки спільне життя сторін не склалося і було фактично припинено, відповідач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу.

В період шлюбу сторони придбали майно, а саме дві квартири за вказаними адресами вартістю 572000 грн. та 2 080 000 грн. відповідно. Станом на день подання даного позову між сторонами склався фактичний порядок користування спільним майном подружжя таким чином, що позивач проживає в квартирі АДРЕСА_1 , а відповідач з дітьми - в квартирі АДРЕСА_2 . Крім того, ними набуто у власність побутову техніку та меблі згідно наведеного переліку.

В квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання права власності, просила визнати за нею право особистої приватної власності на 98,75/100 частин квартири та право власності на 0,625/100частин квартири в порядку поділу спільного майна подружжя за адресою АДРЕСА_3 , та частини квартири за адресою АДРЕСА_4 , покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивовано тим, що за час перебування в шлюбі нею було придбано квартиру АДРЕСА_2 вартістю 384000 грн. та квартира АДРЕСА_1 вартістю 242184 грн. Під`їзна комора пл. 1,69 кв.м. на 6 поверсі 1 під`їзду за адресою АДРЕСА_5 їй було надано в постійне користування, а відтак не може вважатися спільною власністю подружжя та підлягати поділу.

Вважала, що її частка в спільному нерухомому майні є більшою, ніж , оскільки частина квартири АДРЕСА_2 була придбана за особисті кошти позивача в розмірі 379200 грн., отримані від продажу квартири за адресою АДРЕСА_6 , яка була її особистою приватною власністю.

Стосовно квартири АДРЕСА_1 , вказувала, що разом з нею проживає неповнолітній син, на утримання якого ОСОБА_1 перераховує аліменти в розмірі 1000 грн., і дана сума не є достатньою для задоволення потреб дитини, забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування. Відтак, на підставі ч. 3 ст. 70 СК України частка ОСОБА_2 в квартирі за вказаною адресою має бути збільшена і за нею визнано право власності на частини цієї квартири.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2022 року основний та зустрічний позов частково задоволено, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кожним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_1 право власності на частини квартири АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 - право власності на частини квартири АДРЕСА_2 , в решті позовів відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2171,66 грн.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині незадоволення позовних вимоги за первісним позовом та задоволення позову за зустрічним позовом, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2022 року в частині незадоволених вимог первісного позову та у частині задоволених вимог зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі, а в зустрічному позові відмовити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що в період шлюбу майно подружжя було придбано виключно за спільні сумісні кошти подружжя.

Не погоджувався з доводами ОСОБА_2 у зустрічному позові, що нібито квартира по АДРЕСА_5 придбана за кошти, виручені від продажу іншої квартири, оскільки договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_7 укладено 15 травня 2012 року, а квартиру по АДРЕСА_5 вони придбали 26 грудня 2011 року, тобто на рік раніше. Інша квартира по АДРЕСА_5 також була придбана за спільні сумісні кошти. Зазначав, що кошти від продажу квартири по АДРЕСА_7 відповідач отримала у готівковій формі та використала на особисті потреби, відсутні платіжні банківські документи, які б підтверджували рух коштів при придбанні квартири по АДРЕСА_5 , з яких можна було б зробити висновки згідно з призначенням платежу, що саме ці кошти, а не якісь інші, були використані для придбання спільного сумісного майна подружжя. Крім того, коли їхня родина купувала квартиру по АДРЕСА_5 , його мати позичила йому особисті кошти в сумі 20000 доларів США, при тому, що його мати є пенсіонером та забезпечена житлом в м. Києві, а проживає разом зі своєю сестрою.

Включно до 2015 року, поки у нього не розпочались проблеми зі здоров`ям, він був єдиним працюючим членом у сім`ї, на нього був оформлений ФОП, він займався підприємницькою діяльністю, отримував доходи, з якого і було придбане спірне майно. В цей же період часу, коли стан його здоров`я погіршився і він вимушений був займатися лікуванням, ОСОБА_2 , фактично увівши його в оману, переоформила на себе договори оренди магазину, в якому він здійснював підприємницьку діяльність, та оформила ФОП на себе, в той час як його ФОП було закрито. Таким чином, внаслідок цього обману, він залишився без доходу і з інвалідністю, а ОСОБА_2 перебрала на себе весь дохід від підприємницької діяльності, який раніше належав йому. Також йому відомо, що ОСОБА_2 зробила дуже дорогу операцію і витратила значну суму коштів. Разом із тим, після продажу квартири по АДРЕСА_7 їх сім`я багато подорожувала за кордоном, витрачала багато коштів на сім`ю, і дані кошти були зароблені ним як фізичною особою-підприємцем.

Значна частина побутової техніки придбавалася в кредит, і навіть станом на теперішній час він не розрахувався повністю за всіма кредитами, оскільки кредитні зобов`язання були оформлені на нього як єдиного працюючого члена сім`ї.

Наводив спростування, викладені в зустрічному позові, щодо недостатності аліментів для утримання сина, вказуючи, що аліменти виплачує справно і несе додаткові витрати на утримання дитини. Вважав, що відповідач має фінансові можливості нести витрати по утриманню сина, так як має свій дохід за рахунок колись належного йому бізнесу, переоформивши ФОП на себе.

З огляду на вищевикладене вважав, що має правові підстави поділити спільне сумісне майно згідно прохальної частини позову та стягнути з відповідача компенсацію вартості його частки в спільному майні в розмірі 1 778 800 грн., оскільки вартість частки відповідача є більшою.

Вважав, що відповідач лише вказала обставину продажу квартири, яка їй належала, що не підтверджує обставину сплати вартості спільної квартири подружжя саме цими коштами, а не іншими, відтак презумпцію спільного майна подружжя не спростовано. Зазначив, що у спільній квартирі подружжя проживало разом у складі своєї родини, позивач був зареєстрований в квартирі та особисто робив ремонт.

Вказував, що в договорах купівлі-продажу спільних квартир відсутній пункт про те, що дані квартири придбаваються за особисті кошти покупця чи когось з подружжя.

Повідомляв, що запропонований судом спосіб поділу майна є неприйнятним, оскільки йому доведеться проживати разом зі своєю колишньою дружиною та її співмешканцем, при цьому вона вигнала з квартири їхнього старшого сина і він вимушений винаймати собі окреме житло.

Просив врахувати, що він має інвалідність по нервовій та серцево-судинній системі, тому спільне проживання з колишньою дружиною буде шкодити його здоров`ю, оскільки йому потрібен спокій.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Наводила власні спростування аргументів апеляційної скарги щодо ціни та коштів, за які було придбано квартиру АДРЕСА_2 , а також наводила судову практику Верховного Суду в подібних категоріях справ.

Вказувала, що під`їзна комора була надана їй в постійне користування, а не у власність, тому не може підлягати поділу.

Зазначала, що до позовної заяви не було долучено жодних доказів на підтвердження обставин придбання подружжям у власність побутової техніки, меблів та вартості цих предметів.

Наголошувала, що оскільки в задоволенні вимоги про зміну розміру частки ОСОБА_2 у спільному майні було відмовлено, питання розміру аліментів, які сплачує позивач, не має бути предметом розгляду суду.

Зауважувала, що присудження грошової компенсації може бути здійснено у разі звернення одного з подружжя з позовом до іншого подружжя про припинення права на частку в спільному майні, при цьому на депозитний рахунок суду має бути попередньо внесено суму грошової компенсації, однак у даній справі цього зроблено не було.

Зазначала, що законом не визначено, що суд при розгляді справи про поділ спільного майна подружжя має керуватися фактичним порядком користування таким майном, тому твердження апелянта про те, що зазначені обставини були залишені судом поза увагою, є безпідставними.

Вказувала, що в апеляційній скарзі повідомлено низку обставин, які не були зазначені ОСОБА_1 в суді першої інстанції, крім цього, такі обставини взагалі жодним чином не підтверджені, а також не мають значення для вирішення цієї справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання права власності, суд першої інстанції виходив із того, що частину вартості квартири за адресою АДРЕСА_3 сплачено за рахунок спільних коштів подружжя в розмірі 160896 грн. в день укладення договору купівлі-продажу цієї квартири, а залишок 223104 грн. ( її вартості) сплачено ОСОБА_2 за власні кошти, які вона отримала 15 травня 2012 року за рахунок реалізації власної квартири по АДРЕСА_6 та отримала заяву від продавця 16 травня 2012 року про сплату повної вартості квартири.

Під`їзна комора в будинку по АДРЕСА_5 надана ОСОБА_2 у постійне користування, а відтак не може вважатися власністю подружжя чи однієї із сторін та бути предметом поділу.

Квартира по АДРЕСА_4 придбана у період перебування сторін у шлюбі і підлягає поділу між ними в рівних частках.

Крім того, судом відмовлено в позові ОСОБА_1 в частині присудження об`єктів нерухомого майна кожній із сторін із сплатою компенсації належної частки у спільному майні подружжя, оскільки ОСОБА_2 не надавала згоди на виплату грошової компенсації.

Щодо поділу рухомого майна, судом відмовлено у позові в зазначеній частині в зв`язку з його недоведеністю.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 01 листопада 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб, розірваний рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2020 року (а. с. 8, 11 - 12 т. 1).

У шлюбі народжено дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 81, 82 т. 1).

На а. с. 183 - 184 т. 1 знаходиться копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ФОП ОСОБА_2 , згідно якої реєстрацію ОСОБА_2 як ФОП здійснено 23 травня 2011 року, основний вид економічної діяльності - роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами.

26 грудня 2011 року ОСОБА_2 придбано квартиру по АДРЕСА_2 за 384000 грн. з розстроченням платежу; в день укладення договору сплачується 168896 грн., сума, що залишилася, тобто 223104 грн., розстрочується і сплачується рівними частинами поквартально, але не пізніше 17 січня 2013 року (а. с. 84 - 85 т. 1).

На а. с. 108 - 109 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу квартири, укладеного 15 травня 2012 року ОСОБА_2 , за умовами якого нею відчужено належну їй на підставі договору дарування квартиру по АДРЕСА_6 за 379200 грн.

На а. с. 110 т. 1 знаходиться копія нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_6 від 16 травня 2012 року про отримання останньою від ОСОБА_2 гроші в сумі 384000 грн. за продану нею згідно договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_8 .

24 травня 2012 року право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 88 т. 1).

На а. с. 89 - 94 т. 1 знаходиться копія договору № 71/Л6 купівлі-продажу майнових прав на квартиру з додатковою угодою до нього, укладеного 30 березня 2016 року на виконання форвардного контракту, придбаного покупцем за результатами відкритого аукціону, проведеного 30 березня 2016 року, ОСОБА_2 з ТОВ «Петрівський квартал», за умовами п. 1.1 якого за цим договором та у відповідності до п. 1 ст. 6, ст. 656 ЦК України продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру в АДРЕСА_4 , та оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначеним цим договором. Ціна майнових прав на квартиру на момент підписання договору становить 242184 грн., в тому числі ПДВ 40364 грн., що еквівалентно 10091 доларів США.

На а. с. 95 т. 1 знаходиться копія акту прийому-передачі квартири від 13 червня 2017 року, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняв квартиру АДРЕСА_1 .

26 червня 2017 року право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 97 т. 1).

На а. с. 98 т. 1 знаходиться копія довідки ПП «ЖЕК Оселя» від 22 січня 2013 року, виданої в тому, що ОСОБА_2 у постійне користування надано площу під`їзної комори пл. 1,69 кв.м. на 6 поверсі 1 під`їзду за адресою АДРЕСА_5 .

Місце проживання ОСОБА_2 з 26 червня 2012 року зареєстроване за адресою АДРЕСА_3 (до цього було зареєстроване за адресою АДРЕСА_9 , знято з реєстрації 10 квітня 2012 року) (а. с. 75 - 76 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги додано нові докази, а саме медична документація щодо пацієнта ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 13, 83, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не надав доказів неможливості подання зазначених доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, клопотань про поновлення строку для подання доказів та про приєднання нових доказів у апеляційній скарзі не заявлено, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Аналіз ст. 60, 69, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд першої інстанції правильно встановив, що квартира за адресою АДРЕСА_4 придбана у період перебування сторін у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому суд першої інстанції надав належної правової оцінки доводам ОСОБА_2 про виділення їй 2/3 частини квартири у зв`язку з перебуванням на утриманні неповнолітньої дитини, оскільки суду не надано доказів на підтвердження проживання дитини з матір`ю, не надано доказів про витрати, які несе ОСОБА_2 у зв`язку з вихованням та утриманням дитини, доказів звернення до суду про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини чи про визначення проживання дитини з матір`ю, інші письмові докази, які б свідчили про несення ОСОБА_2 додаткових витрат чи обставин про необхідність отримання додаткових коштів на утримання дитини.

Оскільки суд першої інстанції не знайшов визначених ч. 2, 3 ст. 70 СК України підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя при поділі даної квартири, а отже вимоги зустрічного позову в даній частині залишені без задоволення, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 справно здійснюється сплата аліментів і він несе додаткові витрати на утримання дитини, а також, що ОСОБА_2 також має фінансові можливості нести витрати на утримання сина, відтак правові підстави для відступлення від принципу рівності часток при поділі майна подружжя відсутні.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 в частині поділу рухомого майна (побутової техніки та меблів), суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності відповідних речей, меблів, техніки та вартості зазначених предметів, суду не надано жодного письмового доказу, такого як квитанції, платіжні доручення, а також не надано доказів наявності кредитних зобов`язань, укладених ОСОБА_1 для придбання вказаного рухомого майна, на що він посилався у позові.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про неможливість поділу означених речей у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження їх наявності з конкретно визначеними ознаками та їх вартості, та про неможливість доказування на підставі припущень.

Доводи апеляційної скарги, в яких ОСОБА_1 фактично повторно викладаються обставини, зазначені ним в позові, щодо наявності рухомого майна і його вартості, самі по собі не становлять передбачену процесуальним законом підставу для скасування законного і обґрунтованого рішення та задоволення позову в цій частині, зводяться до незгоди з висновками суду, не спростовують їх по суті та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції про неможливість поділу кладового приміщення комори АДРЕСА_2 , з огляду на відсутність доказів перебування даного майна у власності будь-кого з подружжя, та оскільки судом встановлено, що вказане майно було передане у користування ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою ПП «ЖЕК Оселя» від 22 січня 2013 року (а. с. 98 т. 1).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що вказане майно не належить до маси спільного майна подружжя і не підлягає поділу, і доводами апеляційної скарги правильні висновки суду першої інстанції в наведеній частині не спростовані.

Крім того, судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані обставини придбання квартири за адресою АДРЕСА_3 , яка була придбана ОСОБА_2 26 грудня 2011 року за ціною 384000 грн. на умовах розстрочки, при цьому в день укладення договору ОСОБА_2 було сплачено 160896 грн., а залишок 223104 грн. - 16 травня 2012 року, про що отримала заяву від продавця про сплату ОСОБА_2 повної вартості квартири.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що оскільки ОСОБА_2 отримала гроші від продажу особистої квартири 15 травня 2012 року, а за спірну квартиру АДРЕСА_2 , нею було сплачено залишок вартості 223104 грн. наступного дня 16 травня 2012 року, вказані обставини дають підстави для висновку, що частину вартості за придбання спірної квартири було придбано подружжям за власні кошти (160896 грн.), а залишок (223104 грн.) сплачено ОСОБА_2 за власні кошти.

Вирішуючи питання про розмір частки кожного з подружжя в праві власності на вказану квартир, суд першої інстанції з урахуванням принципу розумності та співмірності прийшов до висновку про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 права власності на 1/5 частину квартири, а за ОСОБА_2 - на 4/5 частини квартири, і з цими висновками, не спростованими доводами апеляційної скарги, погоджується апеляційний суд.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що ОСОБА_2 , не надала доказів руху коштів, отриманих від продажу іншої квартири, не підтвердила обставину оплати вартості спільної квартири подружжя саме цими коштами, а не іншими. З урахуванням принципу змагальності, ОСОБА_2 реалізовано стандарт більшої переконливості, оскільки, враховуючи обставини придбання спірної квартири за договором від 26 грудня 2011 року в розстрочку з умовами остаточного розрахунку до 17 січня 2013 року, продажу ОСОБА_2 15 травня 2012 року належної їй квартири та оплати наступного дня 16 травня 2012 року залишку вартості спірної квартири в розмірі 223104 грн., суд першої інстанції правильно вважав доведеним, що ОСОБА_2 спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно в частині придбаного майна пропорційно сумі коштів, належних їй особисто, витрачених на придбання спірного майна.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 , заперечуючи проти встановлених судом першої інстанції зазначених обставин, не надав доказів придбання квартири за адресою АДРЕСА_3 за рахунок будь-яких інших коштів, в тому числі тих, які зазначалися ним у письмових поясненнях щодо зустрічного позову та в апеляційній скарзі, а саме за рахунок коштів у сумі 20000 доларів США, позичених матір`ю позивача ОСОБА_1 , кредитних зобов`язань, оформлених в період шлюбу, та за рахунок доходів, отриманих ним як фізичною особою-підприємцем до припинення підприємницької діяльності. Доказів на підтвердження зазначених обставин, зокрема передачі валютних цінностей матір`ю позивача, реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця, факту отримання доходів та їх розміру, а також укладення кредитних зобов`язань, ОСОБА_1 надано не було, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на припущеннях.

Є припущеннями без належного підтвердження доказовою базою, а тому підлягають відхиленню, аргументи позивача в апеляційній скарзі, що ОСОБА_2 після продажу власної квартири витрачала кошти на операцію, а також що після продажу цієї квартири їх сім`я багато подорожувала, під час чого ними також було витрачено значні кошти.

Не спростовують висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що у спірній квартирі подружжя проживали разом у складі своєї сім`ї, позивач був зареєстрований у вказаній квартирі та особисто робив у ній ремонт.

Разом із тим, враховуючи частку особистої фінансової участі ОСОБА_2 в придбання цієї квартири, суд першої інстанції правильно встановив, що розмір такої частки становить 4/5 вартості квартири і право власності на квартиру в цій частині має бути визнано за відповідачем.

Доводи апеляційної скарги, що в договорі купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_3 від 26 грудня 2011 року відсутнє застереження про те, що квартира придбавається за особисті кошти покупця чи когось з подружжя, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на те, що на момент укладення договору повна вартість квартири сплачена не була і продавець квартири отримав лише частину її вартості в розмірі 160896 грн. за рахунок спільних коштів подружжя.

Посилаючись на п. 23, 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 про те, що не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не зазначив, яким чином, на його думку, судом першої інстанції було неправильно застосовано відповідні норми матеріального права, або яким іншим чином рішення суду першої інстанції не відповідає наведеним ним роз`ясненням, відтак у наведеній частині аргументи позивача є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Оцінюючи заперечення ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про визначений судом спосіб поділу майна подружжя в ідеальних частках, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, визначення ідеальних часток в праві власності на майно подружжя без поділу його в натурі відповідає вимогам закону.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що належних та допустимих доказів щодо вартості об`єктів нерухомості під час розгляду справи сторонами надано не було. Клопотання про призначення по справі експертизи для визначення вартості спірного майна сторонами під час розгляду справи судом першої інстанції не заявлялось.

Таким чином, виділення будь-якій із сторін майна в натурі було неможливим, оскільки у даному випадку необхідно було б вирішувати питання щодо рівності вартості майна, виділеного як позивачу, так і відповідачу.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про поділ майна подружжя в ідеальних частках без поділу його в натурі.

Доводи апеляційної скарги, що запропонований судом спосіб поділу майна є неприйнятним, оскільки йому доведеться проживати із своєю колишньою дружиною та її співмешканцем, що є неприпустимим, враховуючи наявність у позивача інвалідності по нервовій та серцево-судинній системі, є неспроможними, оскільки ґрунтуються на особистій інтерпретації позивачем норм матеріального права, а не на їх дійсному значенні, з огляду на те, що судом першої інстанції не визначався порядок користування майном, а здійснено його поділ в ідеальних частках.

Крім того, позивач не позбавлений можливості у разі необхідності звернутися із позовом до ОСОБА_2 про припинення частки в праві спільної часткової власності.

Твердження апеляційної скарги, що старший син позивача та відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вимушений винаймати собі окреме житло в зв`язку з діями ОСОБА_2 , яка створює йому перешкоди у користуванні житлом, не відносяться до предмету даного позову, не підтверджуються будь-якими доказами та відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Крім того, на 15 аркуші апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що враховуючи матеріальне становище відповідача, вказана позовна вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, задоволення вимог позивача призведе до порушення принципу справедливості, добросовісності та розумності, не є захистом прав позивача та дотримання інтересів дитини, а її безпідставним збагаченням за рахунок відповідача.

Разом із тим, яку саме вимогу ОСОБА_1 мав на увазі в даному випадку, ним не конкретизовано, відтак доводи апеляційної скарги в наведеній частині є необґрунтованими та не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, що виявилось у їх незастосуванні, і натомість застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню, а висновки суду у частині оцінки поданих доказів виявились хибними.

Також апеляційним судом перевірено та не знайдено підтвердження доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а докази, надані апелянтом, не прийнято до уваги.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 травня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.