ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 608/2253/20Головуючий у 1-й інстанції Коломієць Н.З.
Провадження № 22-ц/817/487/23 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 01 березня 2023 року (ухвалене суддею Коломієць Н.З., дата складення повного тексту 10 грудня 2023 року) у справі №608/2253/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Первісний позов обґрунтовувала тим, що з 2014 року по 04 липня 2019 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 . У шлюбі народився малолітній син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони з чоловіком періодично перебували в Нідерландах, де він був на роботі, а вона займалась вихованням сина та періодично працювала. За час перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка, згідно договору купівлі продажу від 13 липня 2018 року, зареєстрована на ОСОБА_1 . Оскільки, дане майно є спільною сумісною власністю, просила виділити їй у власність одну другу частину даної квартири, вартістю 444 500 грн., а іншу частину виділити у власність ОСОБА_1 .

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Зустрічний позов обґрунтовував тим, що за час спільного проживання сторін в період з 2014 року по 2017 рік було придбано ряд речей для облаштування квартири, спортивного залу та фотостудії, відтак просив стягнути в його користь грошові кошти в сумі 66 400 грн., що еквівалентно вартості 1/2 частини: дивану, вартістю - 4 000,00 гривень; шафи купе, вартістю - 2 000,00 гривень; кухонного гарнітуру, вартістю - 2 500,00 гривень; холодильника марки «Індезіт», вартістю - 6 000,00 гривень; мікрохвильової печі, вартістю - 2 000,00 гривень; мультиварки, вартістю - 700,00 гривень; плазмового телевізора, вартістю 6 000,00 гривень; матів-пазлів, загальною площею 40 кв. м., вартістю - 14 000,00 гривень; двох дерев`яних спортивних лавок, загальною вартістю - 1 200,00 гривень; боксерських лап «Макивари», 6 штук, загальною вартістю - 4 000,00 гривень; груші з підтримкою, вартістю - 1 000,00 гривень; турніка, вартістю - 700,00 гривень; інвентарю для кросфіту (гантелі, скакалки, штанга, м`ячі тощо), загальною вартістю 3 000,00 гривень; обігрівача, вартістю - 1 000,00 гривень; лапи настінної, вартістю -1 200,00 гривень; столу-рецепції та 3 крісел, загальною вартістю - 6 000,00 гривень; антикварного дивану та крісла загальною вартістю - 18 000,00 гривень; підвісного крісла «Яйце», вартістю - 3 000,00 гривень; світильника «Павук», вартістю - 1 500,00 гривень; ламп, 8 шт., загальною вартістю - 3 500,00 гривень; фотоапарату «Nікоn» D7100 КІТ АF S DХ 18-140 mm VR, вартістю - 25 000,00 гривень; фотоспалаху до фотоапарату вартістю - 7 000,00 гривень; різноманітних декорацій для фотостудії (фальш-камін, подушки, тканини тощо), загальною вартістю - 4 000,00 гривень; ламінатної підлоги для облаштування фотозон, загальною площею 170 кв. м. (5 різних видів) на загальну суму - 6 000,00 гривень; плазмового телевізора (32 дюйми), вартістю - 2 500,00 гривень; дверей міжкімнатних (білі), вартістю - 2 000,00 гривень; вентилятора, вартістю - 1 000,00 гривень.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 01 березня 2023 року первісний позов задоволено виділено сторонам по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов задоволено частково визнано спільною сумісною власністю подружжя диван, шафу купе, кухонний гарнітур, холодильник марки «Індезіт», плазмовий телевізор, мати-пазли, дві дерев`яні спортивні лавки, боксерські лапи «Макивари», боксерська груша з підтримкою, турнік, обігрівач, лапу настінну, стіл-рецепцію та 3 крісла, антикварний диван та крісло, підвісне крісло «Яйце», світильник «Павук», фотоапарат «Nікоn» D7100 КІТ АF S DХ 18-140 mm VR, фотоспалах до фотоапарату, різноманітні декорацій для фотостудії (фальш-камін, подушки, тканини тощо), ламінатну підлогу для облаштування фотозон, плазмовий телевізор (32 дюйми), двері міжкімнатні (білі), вентилятор. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 63 500 гривень, що становлять 1/2 частину від загальної вартості речей з переліку 127 000 гривень.

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині виділення позивачці 1/2 частини спірної квартири та ухвалити нове рішення в цій частині, яким виділити у її власність 1/5 частини спірної квартири, а в його власність 4/5 частини цієї квартири.

Мотивуючи апеляційну скаргу зазначає, що від продажу в жовтні 2016 року належних йому успадкованих часток житлового будинку та земельної ділянки, він виручив 90 267 грн., які були потрачені на купівлю спірної квартири вартістю 149 658, 07 грн., а тому вважає, що спірною часткою у квартирі є 39,68%, а не 100% .

Звертає увагу на те, що позивачкою за первісним позовом не було доведено того, що кошти виручені від продажу вищезазначеного успадкованого ним майна були витрачені на придбання інших матеріальних цінностей, аніж квартири, а її посилання на те, що дані кошти були витрачені на придбання автомобіля, квартири по АДРЕСА_2 , яка, за її версією, була проданою, а за виручені кошти ним купувалась нерухомість по АДРЕСА_3 , не підтверджується жодним належним та допустимим доказом, окрім її пояснень та пояснень свідків. Вказує на те, що нерухомість по АДРЕСА_3 придбала ОСОБА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 21 листопада 2017 року.

Зазначає, що ОСОБА_2 , за період з 22 лютого 2014 року по 01 жовтня 2019 року одержала дохід в сумі 537, 82 грн., а її твердження про те, що її батьки позичили йому кошти на придбання квартири на загальну суму 6000 доларів США не підтверджуються жодними доказами, тобто кошти заробляв виключно він.

Звертає увагу і на те, що в період з лютого 2014 року по липень 2018 року сторони за спільні кошти зробили ремонт в квартирі АДРЕСА_4 , придбали меблі та побутову техніку, спортінвентар для спортивного залу, меблі та інвентар для фотостудії; підготували приміщення (зробили ремонт) для фотостудії, з урахуванням того, що доказів заробляння великих коштів ним за кордоном немає.

Тому вважає, що вищезазначене дає підстави прийти до висновку, що єдиним джерелом коштів, за які була придбана спірна квартира є саме його особисті кошти.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Вказує на те, що перебуваючи у шлюбі, коли ОСОБА_1 був на заробітках в Нідерландах, вона працювала в м.Чортків фотографом та зароблені кошти додавала до коштів на купівлю спірної квартири. Оскільки фотостудія оформлена на матір ОСОБА_1 , інформація про доходи відсутня. Вказує на те, що за кошти від продажу успадкованого ОСОБА_1 майна, ним була придбана квартира АДРЕСА_5 , яку він записав на свою матір ОСОБА_4 , де в подальшому було облаштовано фотостудію. Таким чином, оскільки квартира була придбана під час шлюбу сторін для спільного проживання їхньої родини, кошти на її придбання надавали обоє з подружжя, оскільки зворотнього не доведено ОСОБА_1 , то вважає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів зазначених у ній.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 просив відхилити апеляційну скаргу з мотивів зазначених у відзиві.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Судове рішення переглядається лише в частині задоволених вимог первісного позову, оскільки в частині частково задоволених вимог зустрічного позову не оскаржується.

Суд першої інстанції задовольняючи первісний позов виходив з того, що спірна квартира набута сторонами у зареєстрованому шлюбі, відтак вона є спільною сумісною власністю подружжя та в свою чергу відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя.

З таким висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини справи.

Cторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Чортківського районного суду від 04 липня 2019 року шлюб було розірвано. Неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати з матір`ю. Прізвище після розірвання шлюбу ОСОБА_6 відновлено дошлюбне « ОСОБА_7 ». Рішення суду набрало законної сили 03 серпня 2019 року.

За час спільного проживання сторін була набута квартира АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі продажу, яку ОСОБА_1 13 липня 2018 року зареєстрував на своє ім`я.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку, що спірну квартиру подружжя набуло під час перебування у шлюбі, а тому вона є їх спільним майном та підлягає поділу між ними в рівних частинах, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на квартиру ОСОБА_1 не спростована, адже він не надав належних і допустимих доказів сплати частини вартості спірної квартири власними коштами, отриманими від продажу в жовтні 2016 року належних йому успадкованих часток житлового будинку та земельної ділянки, за які він виручив 90 267 грн., та які, як він стверджував, були потрачені на купівлю спірної квартири вартістю 149 658, 07 грн.

Відтак, доводи апелянта про те, що спірною часткою у квартирі є 39,68%, а не 100% колегією суддів відхиляються.

Посилання апелянта на те, що позивачкою за первісним позовом не було доведено того, що кошти виручені ним від продажу успадкованого ним майна були витрачені на придбання інших матеріальних цінностей, аніж квартири, не заслуговують на увагу, оскільки тягар доказування, у даному випадку, покладений саме на сторону, яка спростовує презумпцію спільного майна подружжя, тобто на ОСОБА_1 .

Твердження апелянта про те, що єдиним джерелом коштів, за які була придбана спірна квартира є саме його особисті кошти також не спростовують презумпцію спільного майна подружжя відносно даної квартири.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині його оскарження.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду є законним, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 389, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 01 березня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2023 року.

Головуюча

Судді