ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6117/23 Справа № 205/5205/22 Суддя у 1-й інстанції - Костромітіна О.О. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Максюти Ж.І.,

суддів: Барильської А.П., Зайцевої С.А.

за участю секретаря Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гончарова Віталія Миколайовича на заочне рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про захист прав споживачів, визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Адвокат Гончаров В.М., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ТОВ «Везем Шиппінг» про захист прав споживачів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в грудні 2021 року ОСОБА_1 для особистих потреб та потреб членів своєї родини вирішив придбати легковий автомобіль. Здійснюючи пошуки потрібної моделі в мережі Інтернет, позивач знайшов оголошення про продаж ТОВ «Везем Шиппінг» автомобіля потрібної йому марки. З метою придбання автомобіля в найкоротший термін, позивач зателефонував до відповідача, де позивачеві запропонували укласти попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. Необхідність укладення попереднього договору відповідач обґрунтував необхідністю транспортування автомобіля з іншого міста, в якому він знаходиться на складі відповідача, та зазначив, що після внесення позивачем оплати по виставленому рахунку ним будуть надані відповідні послуги з підбору авто на аукціоні в США, по доставці в Україну та розмитненню.

Попередній договір відповідач вислав позивачу поштою на адресу міста проживання, який було підписано позивачем та відправлено на адресу відповідача, але останній підписаний екземпляр зі свого буку не надіслав. З договором також було вислано рахунок на оплату послуг № 11234-ВШО250 від 17 грудня 2021 року. Згідно з умовами цього договору позивач та відповідач зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (Основний договір) на належний відповідачеві транспортний засіб строком до 30.04.2022 року. Продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 214008,12 гривень та сплачується позивачем в безготівковій формі на поточний рахунок відповідача. На виконання зазначеного Договору 17.12.2021 року ОСОБА_1 сплачено на користь ТОВ «Везем Шиппінг» грошові кошти в розмірі 214008,12 гривень.

Пізніше позивачу стало відомо, що транспортний засіб відповідачу взагалі не належить і до теперішнього часу, право власності на нього відповідач не набув, що робить неможливим виконання в подальшому умов Договору.

На теперішній час, термін дії договору закінчився, позивач сплатив кошти, але відповідач свої зобов`язання не виконав. Він неодноразово здійснював спроби вирішити конфлікт з відповідачем у позасудовому порядку шляхом усного спілкування, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав.

Представник зазначає, що укладаючи попередній договір, позивач бажав настання реальних наслідків як найшвидшого отримання у власність бажаного автомобіля. У випадку повідомлення його правдивої інформації про те, що автомобіль на час укладання попереднього договору не належить відповідачу, а також про те, що він не отримає автомобіль у власність в строки, передбачені Договором, ОСОБА_1 ніколи не укладав би з відповідачем спірного договору.

Крім того, представник позивача вказує, що пізніше виявилось та стало очевидним, що за спірним договором відповідач фактично зобов`язався надати послуги з викупу транспортного засобу за кошти позивача з аукціону в США, транспортування його до України та розмитнення, як зазначено в п. 1.5. Договору, та розрахунку вартості автомобіля, який складається з наступного: вартість лоту + аукціонний збір + доставка суша + море; брокерські послуги; вивантаження з порту; розмитнення; дилерські послуги; сертифікація.

Отже, відповідач не мав на меті здійснювати продаж належного йому транспортного засобу. Його метою було надання послуг, які зазначені в розрахунку вартості як «Дилерські послуги». Тим самим він ввів позивача в оману стосовно основних характеристик товару, який позивач бажав придбати, а саме його належності відповідачу та поставки в майбутньому, а тому відповідно до ч. 1ст. 213 ЦК України, цей правочин слід тлумачити, як надання послуг дилера.

Таким чином, попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між сторонами, є нікчемним через введення позивача в оману щодо істотних його умов.

На підставі вищевикладеного просив визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу між ОСОБА_1 та ТОВ «Везем Шиппінг», укладений 17.12.2021 року, стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого авансу в розмірі 214008,12 гривень, суму інфляційних втрат в розмірі 14177,79 гривень, пеню в розмірі 693386,31 гривень, а всього 921 572,22 гривень, а також моральну шкоду в розмірі 5000 гривень і витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гончаров Віталій Миколайович, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про захист прав споживачів, визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу, стягнення коштів, задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 214 008,12 гривень, суму інфляційних витрат в розмірі 14 177,79 гривень, та моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

У задоволені частини позовних вимог про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу укладеного 17.12.2021 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг», стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» на користь ОСОБА_1 пені в розмірі 693386,31 гривень - відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1258,33 гривень.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» на користь держави судовий збір у розмірі 2331,86 гривень.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Гончаров Віталій Миколайович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд, заочне рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року скасувати в частині відмови в задоволенні частини позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним.

Суд першої інстанції встановив, та це зазначене позивачем в позовній заяві, що відповідач не вчинив жодних дій для виконання умов попереднього договору, це свідчить про відсутність у нього намірів до реального настання правових наслідків передбачених оспорюваним правочином.

Це стосується саме п.1.5, на який безпідставно, без дослідження відповідних доказів посилається суд першої інстанції, тому як викупу транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження з ОСОБА_1 відповідач не здійснював. Жодного доказу виконання п. 1.5. договору Відповідачем не існує. При цьому, це свідчить про те, що предметом договору є послуги, але суд не звертає уваги, на НЕ виконання відповідачем цієї частини умов договору, що робить взагалі неможливим настання правових наслідків для позивача, передбачених попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу.

Також суд першої інстанції помилково відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі, яка передачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказаним положенням закону сплата пені пов`язується з невиконанням робіт або наданням послуг, що не було предметом попереднього договору.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що 17 грудня 2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «Везем Шиппінг» укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №ПКП-11234 (далі - попередній договір).

Згідно з п. 1.1. - 1.2. попереднього договору сторони зобов`язались укласти в майбутньому до 30.04.2022 договір купівлі-продажу (основний договір) на належний ТОВ «Везем Шиппінг» транспортний засіб марки Volkswagen, модель Jetta Sedan Hybrid SE, рік випуску 2013, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 1.3. попереднього договору ТОВ «Везем Шиппінг» гарантує, що на момент укладання основного договору транспортний засіб, визначений у п. 1.1. цього договору, буде належати йому та не буде знаходитись під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичним та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством.

Згідно з п. 1.5. попереднього договору ТОВ «Везем Шиппінг» здійснило придбання транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження з ОСОБА_1 , який жодних заперечень та претензій щодо придбання транспортного засобу з метою подальшого укладення основного договору не мав.

Згідно з п.2.1. Договору продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 214008,12 гривень, у тому числі ПДВ 35668,02 гривень, та сплачується ОСОБА_1 (Сторона-2) в безготівковій формі на поточний рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» (Сторона-1) в національній валюті України - гривні.

Після укладення Основного договору Транспортний засіб підлягає державній реєстрації на власника в одному із сервісних центрів МВС України (п.3.1).

Відповідно до п.4.1. Попередній договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами, а саме 17.12.2021 року і діє до 30.04.2022 року, або до укладення Основного договору.

На виконання вимог вищевказаного договору позивачем ОСОБА_1 , згідно платіжного документу - квитанції №28457452 від 17.12.2021 року було внесено на рахунок відповідача ТОВ «Везем Шиппінг», кошти в загальній сумі 214008,12 гривень, з призначенням платежу: оплата згідно рахунку фактури 11234-ВШО0250 від 17.12.2021 року.

Відомості про укладання між сторонами основного договору купівлі-продажу транспортного засобу у суду відсутні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума у загальному розмірі 214008,12 гривень, сплачена на рахунок відповідача ТОВ «Везем Шиппінг» на виконання вимог вищевказаного договору, згідно платіжного документу - квитанції №28457452 від 17.12.2021 рок- є авансом, який підлягає поверненню позивачу в повному обсязі.

Суд першої інстанції визнав обґрунтованими вимоги про стягнення втрат від інфляції в розмірі 14177,79 гривень, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Також, суд з огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, дійшов висновку про те, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем у розмірі 5 000 гривень є співрозмірним з моральними стражданнями позивача, які полягають у його душевних стражданнях через неправомірні дії відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 693386,31 гривень, яка передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції виходив з того, що вказаним положенням закону сплата пені пов`язується з невиконанням робіт або наданням послуг, що не було предметом попереднього договору. Водночас, позивачем не надано доказів, що невиконання відповідачем умов договору було наслідком нечесної підприємницької діяльності. Так само, суду не надано доказів того, що укладений попередній договір містить несправедливі для позивача умови, у зв`язку з цим, а також беручи до уваги припинення між сторонами зобов`язання, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання попереднього договору недійсним.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

Відповідно до положень частин першої другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною третьою статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до норм статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частин першої другої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Згідно з абзацем 1 частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Як визначено у частині другій, пункті 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

За змістом частини п`ятої цієї статті у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Звертаючись до суду з позовом, сторона позивача посилалася на те, що під час укладення попереднього договору відповідач ввів позивача в оману, оскільки спонукав дати згоду на здійснення правочину на який в іншому випадку позивач не погодився б. Відповідач ввів в оману позивача стосовно основних характеристик товару, який позивач бажав придбати, а саме його наявності, належності відповідачу та поставки в майбутньому.

У висновку щодо застосування норми права, викладеному у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17, зазначається, що добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У постанові від 08 червня 2016 року у справі №6-330цс16 Верховний Суд України, проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно з частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, є умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника), або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обравши способом захисту своїх прав визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 15, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач у силу положення частини третьої статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене, аналізу норм закону та обставин справи колегія суддів вважає, що попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу та його зміст відповідає вимогам ст. 203 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», і підстав для визнання його недійсним немає, оскільки умови договору, порядок і строк його виконання були узгоджені сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не доведено, що відповідачем умисно вчинено дії із введення його в оману з метою заволодіння відповідачем певними коштами позивача, а невиконання чи неналежне виконання договору самі по собі не є підставою для його недійсності.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивач пені в розмірі 693 386, 31 грн., то слід зазначити, що тлумачення абзацу 1 частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" свідчить, що цей абзац застосовується до договорів підряду та договорів про надання послуг, та не поширюється на договори купівлі-продажу транспортного засобу.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гончарова Віталія Миколайовича - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: А.П. Барильська

С.А. Зайцева