Дата документу 18.04.2023 Справа № 336/5324/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/5324/21 Головуючий у 1 інстанції: Карабак Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/901/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - акціонерне товариство «ОТП БАНК», про визнання права власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який у подальшому уточнювала, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - АТ «ОТП БАНК», про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 15.04.2021 ДП «СЕТАМ» провело електронні торги з реалізації предмета іпотеки, що підтверджується протоколом проведення електронних торгів №534523 від 15.04.2021, реєстраційний номер лота № 471427. Реалізація арештованого майна проводилась в рамках виконавчого провадження № 64269148 з примусового виконання виконавчого листа №2-2162/11, виданого 16.11.2020 Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованості у розмірі 839413,24 грн.

Реалізоване майно належало ОСОБА_2 , було передано в іпотеку іпотекодержателю АТ «ОТП Банк». Предметом іпотеки був житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Загальною площею 130,8 кв.м., житловою площею 85,6 кв.м.

ОСОБА_1 стала переможцем електронних торгів. 31.05.2021 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Ракітянська Т.Г. видала їй свідоцтво про право власності на придбаний будинок.

Проте, не зважаючи на дотримання процедури проведення реалізації житлового будинку, реалізація земельної ділянки, на якій він розташований, не відбулось.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ 315338, виданим 19.05.2010 на підставі рішення 27 сесії V скликання Запорізької міської ради №61/62 від 19.11.2008, власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 .

Посилаючись на означені обставини, на підставі ст. 377 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0452 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :07:056:0044, стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилаючись на порушення ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в тому, що вона не довела належними доказами своїх позовних вимог. На думку скаржниці, оскільки предметом її позову у справі є визнання права власності на земельну ділянку, а не питання визначення її меж, тобто, не існує спору щодо розміру площі земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, суд мав достатньо доказів для прийняття такого рішення за відсутності технічної документації на земельну ділянку, яка не є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на нерухоме майно.

Як переможець електронних торгів, ОСОБА_1 набула права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом придбання цього нерухомого майна, отримала свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на придбаний житловий будинок від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Ракитянської Т.Г. Оскільки реалізація земельної ділянки площею 0,0452 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :07:056:0044, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_2 , на якій був розташований предмет іпотеки, не проводилась, на думку скаржниці, житловий будинок, належний їй на праві власності, безпосередньо пов`язаний із земельною ділянкою і не віддільний від неї.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Бушуєва Ю.В. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2023 року просила скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Інші часники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 187, 201). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не підтвердила своїх позовних вимог належними доказами. З наданих позивачем документів суд позбавлений можливості визначити площу земельної ділянки, а відповідно, встановити її ідентичність тій, на якій був розташований предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 377 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Згідно зі ст. 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Такі об`єкти є фактично складовою частиною земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦК України, якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).

Фізично земельна ділянка і будинок (будівля, споруда) ідентифікуються як окремі речі, які в сукупності є однією річчю. Адже будинок (будівлю, споруду) неможливо використовувати без земельної ділянки, і навпаки земельна ділянка втрачає своє функціональне призначення при зміні (знищенні) того чи іншого об`єкта нерухомості, розміщеного на ній.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості», встановлює обов`язковість одночасного оформлення прав на земельну ділянку у зв`язку з переходом прав на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю або споруду), який на ній розташовано, а також зворотній порядок одночасного переходу прав на нерухоме майно у випадку переходу прав на земельну ділянку, на якій розташовано вказане нерухоме майно (житловий будинок, будівля або споруда).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, то відчуження, у тому числі в процедурі виконавчого провадження, об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки або земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості суперечить закону.

Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Для здійснення переходу права власності необхідно, щоб земельна ділянка мала кадастровий номер та щоб була проведена державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідної земельної ділянки та об`єкта нерухомості, що знаходиться на цій земельній ділянці.

Згідно зі ст. 125 та ст.126 Земельного кодексу право власності на земельну ділянку, а також права постійного користування та оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 791 Земельного кодексу України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (з присвоєнням кадастрового номеру та внесення на відомостей про неї на публічну кадастрову карту). Формування земельної ділянки супроводжується розробкою відповідної документації із землеустрою.

Разом з тим, ч. 2 ст. 377 ЦК України та ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу встановлено вимоги щодо обов`язковості зазначення в договорі, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, кадастрового номера земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Відповідно з переходом частки у будинку у праві спільної власності набувач набуває і частку власності земельної ділянки (зміни відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості" 02 лютого 2021 року № 1174-IX).

Документи, що підтверджують набуття права власності на об`єкт нерухомого майна є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.

Вимоги частин першої - шостої цієї статті не поширюються на випадки переходу права власності або прав оренди, емфітевзису, суперфіцію на земельну ділянку, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва, у разі якщо земельна ділянка не перебувала у власності або оренді, у користуванні на правах емфітевзису, суперфіцію у попереднього власника об`єкта нерухомого майна (жилого будинку (крім багатоквартирного), іншої будівлі або споруди), об`єкта незавершеного будівництва.

Пунктом 3 розділу VII Закону України «Про Державний земельний кадастр» установлено, що у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташовано житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння.

Відповідно до ч.1 ст. 118 Земельного кодексу України, громадянину, який заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, необхідно подати клопотання з додатками у вигляді технічної документації до відповідного органу місцевого самоврядування (міської, селищної, сільської ради), що передає земельні ділянки комунальної власності у власність.

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 29.12.2005 між АТ «Райффайзенбанк України», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ML-200/367/2005, на придбання нерухомого майна на загальну суму 92200 доларів США.

29.12.2005 між Банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки №PML-200/367/2005, згідно з умовами якого ОСОБА_2 для забезпечення зобов`язань передала в іпотеку жилий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок зазначений загальною площею 130,8 кв.м. (а.с.68).

У пункті 3.2 зазначеного договору іпотеки зазначено, що предмет іпотеки розташований на земельній ділянці, площею 271 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташований жилий будинок, цегла, зазначений в плані літерою В, житловою площею 86,60 кв.м., та інші господарчі будівлі та споруди: гараж (літера Д); вбиральня (літера Б); сарай (літера Ж), пг погріб з шийкою, №3- водопровід; №4 ворота; 1- замощення, сауна (літера 3), № 5, 7, 8 паркани. Загальна площа згідно правовстановлюючих документів становить 130,80 кв.м. Згідно з Витягом реєстру прав власності на нерухоме майно №8555810 від 06.10.2005 р., виданого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, загальна вартість Предмету іпотеки становить 185 722,00 грн. (а.с.68-75).

Земельна ділянка площею 0,0452 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 набута ОСОБА_2 у власність пізніше, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ 315338, виданим 19.05.2010 на підставі рішення 27 сесії V скликання Запорізької міської ради№61/62 від 19.11.2008.

Відповідно до акта № 64269148 від 27.04.2021 про проведені електронні торги, складеного старшим державним виконавцем Комунарського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Дніпро) Кабаченко Ю.Ю. при примусовому виконанні виконавчого провадження ВП №642669148 з примусового виконання виконавчого листа №2-2162/11 виданого 16.11.2020, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП БАНК» заборгованості 839414,24 грн переможцем електронних торгів стала ОСОБА_1 .

У вищезазначеному акті реалізованим нерухомим майном визначено житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 130,8 кв.м., житловою площею 85,60 кв.м., відповідно до технічної документації. Разом з тим, інформація про земельну ділянку в акті відсутня (а.с.40).

Окрім того, Протокол №534523 про проведення електронних торгів ДП «СЕТАМ» також не містить інформації про наявність земельної ділянки (а.с.39).

Отже, спірні правовідносини у цій справі виникли між позивачем і відповідачем щодо визнання права власності на земельну ділянку, яка належить відповідачу на праві власності та на якій розміщений належний позивачу на праві власності житловий будинок.

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц).

Колегія суддів звертає увагу на те, що, відповідно до зазначених норм позивач набула право користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування набутого на підставі результатів проведених електронних торгів.

Проте, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції у тому, що відсутність технічної документації на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , технічного паспорту плану земельної ділянки, на якій знаходяться зазначені споруди, їх розташування та площа та всі необхідні дані, що мають вирішальне значення для спірних правовідносин, унеможливлює надання обґрунтованого висновку про те, що за ОСОБА_1 слід визнати право власності саме на земельну ділянку, яка належить на праві власності ОСОБА_2 саме площею 0,0452 га.

Адже відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ 315338, виданого 19.05.2010 на підставі рішення 27 сесії V скликання Запорізької міської ради №61/62 від 19.11.2008, власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 . Проте зазначена земельна ділянка має площу 0,0452 га., що відрізняється від розмірів земельної ділянки, на якій розташовано предмет іпотеки відповідно до умов з договору №PML-200/367/2005 від 29.12.2005, у якому площа ділянки визначена у 271 кв.м.

Крім того, план земельної ділянки, що міститься в акті на право власності серії ЯЗ 315338, виданому 19.05.2010, не містить жодних позначок про споруди на цій ділянці.

Оскільки до ОСОБА_1 переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній, площу такої земельної ділянки слід визначати за правилами п. 3.25 Державних будівельних норм 360-92 «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень». В той же час скаржниця просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, яка належить на праві власності ОСОБА_2 площею 0,0452 га., позбавивши суд можливості визначити площу земельної ділянки, необхідну для обслуговування належного ОСОБА_1 будинку, встановити її ідентичність тій, на якій був розташований предмет іпотеки.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 12.10.2016 у справі № 6-2225цс16, за змістом ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування.

У цьому випадку, договір (правочин) яким у даному випадку є протокол електронних торгів не містить інформації про земельну ділянку, її кадастровий номер, площу, розташовані на ній будівлі та споруди із зазначенням їх розташування на місцевості, назв та літер тощо.

Колегія суддів враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.09.2021 у справі № 173/1744/19, у якій зазначено, що за правилами статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до набувачів будівлі переходять права на земельну ділянку, на якій вона розташована, у тих обсягах, які були у попереднього власника. Відповідно, сам факт набуття права власності на будинок не може бути достатньою підставою для висновку про набуття особою у власність земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги про те, що предметом її позову у справі є визнання права власності на земельну ділянку, а не питання визначення її меж, у зв`язку з чим, суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у позові, колегія суддів не приймає, адже визнати право власності скаржниці на земельну ділянку, необхідну для обслуговування належного їй житлового будинку, неможливо без визначення конкретних меж такої ділянки, встановлення її ідентичності тій, на якій був розташований предмет іпотеки.

Інші доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2023 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2023 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 квітня 2023 року.

Головуючий:

Судді: