Справа №345/1216/23
Провадження № 2/345/455/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

З А О Ч Н Е

30.05.2023 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Онушканича В.В.

за участю секретаря судового засідання Бандури Г.М.,

розглянувши у заочному відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в частині вимог до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує наступним. 03.12.2019 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 8000,00 грн., які зобов`язалась повернути до 15.03.2020 року. Через декілька днів ОСОБА_2 повідомила, що коштів не вистачає для сімейних потреб. Тому попросила їй з братом чоловіка ОСОБА_3 ще позичити грошові кошти.

05.12.2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позичили у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 15 000,00 грн., які зобов`язались повернути до 15.03.2020 року. Позика вищевказаних коштів відбувалася цього ж дня, шляхом передачі грошей відповідачам з оформлення відповідної розписки про отримання в борг грошових коштів, яку відповідачі власноручно підписали.

Крім того в договорах позики відповідачі взяли на себе зобов`язання у випадку прострочення повернення отриманих коштів до 15.03.2020 року сплати проценти у розмірі 30% річних за весь період прострочки.

Позивач зазначає, що час повернення коштів минув, а відповідач гроші не повертають та уникають спілкування із позивачем, відмовляються повертати кошти. Оскільки відповідачами прострочено термін повернення, окрім суми позики, вони зобов`язані повернути проценти у розмірі 30% річних за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідач ОСОБА_2 прострочила виконання грошових зобов`язань по договору позики від 03.12.2020 року з 15.03.2020 року по 14.03.2023 року. Також відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прострочили виконання грошового зобов`язання по договору позики від 05.12.2019 року з 15.03.2020 року по 14.03.2023 року. Отже, проценти за прострочення боргу за договором позики від 03.12.2020 року становлять 7200,00 грн. Проценти за прострочення боргу за договором позики від 05.12.2020 року становлять 13500,00 грн.

За таких обставин позивач змушений звернутися до суду та просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу в розмірі 8000,00 грн. та 7200,00 грн. -30% річних за прострочення боргу, а в сього 15200,00 грн. Також просить стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача суму основного боргу в розмірі 15000,00 грн. та 13500,00 грн. 30% річних за прострочення боргу, а всього 28 500,00 грн. Крім того позивач просить стягнути з відповідачів судові витрати.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 20.03.2023 року у відкритті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовлено у зв`язку із смертю ОСОБА_3 та припиненням його правоздатності до звернення позивача до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 20.03.2023 року відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 в частині вимог до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явилася з невідомих для суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позов підставним та таким, що підлягає до задоволення із наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

У цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК України). У частині першій статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК України передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що 03.12.2019 року відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 позику в сумі 8000,00 грн., про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 4). Крім того, 05.12.2019 року відповідачка ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 позику в сумі 15000,00 грн. (а.с. 5).

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається зі змісту розписок, ОСОБА_2 зобов`язалася повернути борг в строк до 15.03.2020 року.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Оригінали розписок, яка міститься в матеріалах справи, свідчить про те, відповідачкою борг згідно розписок не повернуто.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Таким чином, оскільки відповідачка не виконала свого обов`язку щодо повернення суми позики, вимоги позивача про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 сум позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Зі змісту розписок від 03.12.2019 року та від 05.12.2019 року вбачається, що сторонами було визначено інший розмір відсотків за прострочення виконання зобов`язання, а саме в розмірі 30% річних за весь період прострочення.

30% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 15, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Отже, по розписці від 03.12.2019 року загальна сума процентів за період з 16.03.2020 року по 14.03.2023 року становить 7200,00 грн. (8 000,00 грн. * 1095 дні * 30% /100 /365).

По розписці від 05.12.2019 року загальна сума процентів за період з 16.03.2020 року по 14.03.2023 року становить 13 500,00 грн. (15 000,00 грн. * 1095 дні * 30% /100 /365).

За таких обставин, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 8000,00 грн. основного боргу та 7200,00 грн. процентів згідно розписки від 03.12.2019 року, а також 15 000,00 грн. основного боргу та 13 500,00 грн. процентів згідно розписки від 05.12.2019 року, а загалом 43700,00 грн. боргу.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1073,60 грн. сплаченого судового збору, а також 3500,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

На підставі викладеного, ст.ст.536, 1046,1047,1049, 1051 ЦК України, керуючись ст.ст. 259, 263-265, 280-282 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , 8000,00 грн. основного боргу та 7200,00 грн. процентів згідно розписки від 03.12.2019 року, 15 000,00 грн. основного боргу та 13 500,00 грн. процентів згідно розписки від 05.12.2019 року, а загалом 43 700,00 грн. боргу, а також 1073,60 грн. сплаченого судового збору та 3500,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

За письмовою заявою відповідача заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Інші учасники справи (в тому числі і позивач), а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення складено 30.05.2023 року.

Суддя Володимир ОНУШКАНИЧ