Провадження № 22-ц/801/727/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

судді-доповідача Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ткаченко Тамара Володимирівна, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2023 року про повернення зустрічної позовної заяви, постановлену під головуванням судді Гуменюка К. П., в залі суду в м. Вінниця,

у цивільній справі № 127/15528/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту,

встановив:

У провадженні Вінницького міського суду перебуває цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту.

У встановлений судом строк представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ткаченко Т. В. звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» про визнання договірних умов недійсними.

Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року зустрічну позовну заяву залишено без руху та надано ОСОБА_1 строк для усунення недоліків, які полягали у тому, що позивачем не сплачено судовий збір за подання позову, який, за висновком суду, не віднесено до позовів про захист прав споживачів, що надавало б підстави для звільнення від сплати судового збору за його подання.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2023 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» про визнання договірних умов недійсними, визнано неподаною та повернуто позивачеві, оскільки недоліки позовної заяви ним не усунуті.

Не погодившись з постановленою у цій справі ухвалою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ткаченко Т. В., подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Також в апеляційній скарзі зазначив, що його звільнено від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як позивача за позовом, що пов`язаний з порушенням прав споживача, посилаючись на те, що підставами позову є порушення позивачем права на необхідну, достовірну доступну та своєчасну інформацію, що обґрунтовувала б підстави для нарахування процентів за договором, не визначення належним чином ціни договору, а також несправедливість договірних умов, які позивач просить визнати недійсними, що і є предметом зустрічного позову про захист прав споживача.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на виконання вимог ухвали суду від 15 лютого 2023 року його представником було подано заяву про усунення недоліків із обґрунтуванням звільнення позивача від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». У цій заяві позивач зазначив, що ним пред`явлено позов про захист прав споживача фінансових (кредитних) послуг. Правовідносини сторін регулюються ЦК України, оскільки базуються на договорі, а також Законом України «Про захист прав споживачів» оскільки, як детально визначено у позові, відповідно до п. 22 статті 1 цього Закону позивач є споживачем послуг, які надає відповідач.

Посилаючись на норми статей 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», зауважує, що в позові зазначено, що розмір процентної ставки, визначений у підпунктах 1.6 та 6.6 договору є явно несправедливим, що є підставою для визнання цих положень договору недійсними, а також додатку 1 до нього, розрахунок за яким здійснено з урахуванням процентів, розмір яких є несправедливим, суперечить принципу добросовісності та має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Водночас вказує, що зазначені (як і інші) договірні умови не містять порядок обчислення процентної ставки за кредитом, що є передбаченою законом обов`язковою договірною умовою. Тим самим порушуються права позичальника як споживача, передбачені пунктом 8 частини першої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» та пунктів 4, 5, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно права на необхідну, достовірну доступну та своєчасну інформацію, що обґрунтовувала б підстави для нарахування процентів за договором, а також невизначення належним чином ціни договору.

Вважає висновок суду про повернення зустрічної позовної заяви помилковим, оскільки такий висновок суперечить рішенню КСУ від 10.11.2011 у справі № 1-26/20111. Тим самим при постановленні оскаржуваної ухвали судом було порушено норми матеріального права, що, на думку скаржника, є передбаченою пунктом 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставою для її скасування і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ, справа розглядається в апеляційній інстанції без повідомлення її учасників, оскільки відповідно до частини другої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали про повернення заяви розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним критеріям ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Постановляючи ухвалу про повернення зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» про визнання договірних умов недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунув недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду від 15 лютого 2023 року про залишення зустрічної позовної заяви без руху, у встановлений судом п`ятиденний строк, що є підставою для повернення зустрічної позовної заяви позивачу.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду в дотримання вимог статті 175 ЦПК України, зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Отже системний аналіз положень Закону України «Про захист прав споживачів» доводить, що для того, щоб особа була звільнена від сплати судового збору, недостатньо зазначити, що це є позов про захист прав споживачів, оскільки такий позов повинен містити предмет та обставини, які вказують на порушення прав позивача як споживача послуг. Тобто, предмет та підстави позову повинні вказувати на те, що такий позов пов`язаний з порушенням права споживача, з зазначенням такого права та способу захисту відповідно до положень, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними законами.

Позивачем судовий збір не сплачено, з посиланням на положення Закону України «Про захист прав споживачів», а в позовній заяві йдеться не про обставини, які передували укладенню договору. Після укладання договору між сторонами виникають інші правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись.

З такими висновками суду колегія суддів не може погодитись з огляду на таке.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка набула чинності для України з 11.09.1997, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Згідно з частинами першою, другою статті 185 ЦПК України, суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» про захист прав споживача та визнання договірних умов недійсними (а.с.46-50).

Вказану заяву мотивував тим, що зазначений у договорі про надання фінансового кредиту розмір відсотків за користування кредитом лише за 30 днів (18,65) перевищує річну облікову ставку НБУ, а загалом перевищує її у 12 разів. Дійсно такі проценти встановлені кредитодавцем у договорі, який підписав позичальник. Однак, свобода договору є обмеженою законом, оскільки відповідно до частини другої статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, ця норма є імперативною. Відповідно до п.1.3 договору, кредитні кошти, отримані позичальником за цим договором, використовуються за цільовим призначенням, а саме: на поточні потреби. До вказаного договору сторонами підписано паспорт споживчого кредиту. У зв`язку з викладеним, керуючись нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», вказав, що розмір процентної ставки, визначений у п.п.1.6 та 6.6. договору є явно несправедливим, що є підставою для визнання цих положень договору недійсними, а також додатку 1 до нього, розрахунок за яким здійснено з урахуванням процентів, розмір яких є несправедливим, суперечить принципу справедливості та має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Водночас вказує, що зазначені (як і інші) договірні умови не містять порядок обчислення процентної ставки за кредитом, що є передбаченою законом обов`язковою договірною умовою. Тим самим порушуються права позичальника як споживача, передбачені пунктом 8 частини першої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» та пунктів 4, 5, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно права на необхідну, достовірну доступну та своєчасну інформацію, що обґрунтовувала б підстави для нарахування процентів за договором, а також невизначення належним чином ціни договору.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2023 року вказану зустрічну позовну заяву з посиланням на недотримання вимог статті 175 ЦПК України залишено без руху та надано заявнику п`ятиденний строк для усунення недоліків, а саме: позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги, у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Натомість позивачем судовий збір не сплачено, з посиланням на положення Закону України «Про захист прав споживачів», а в позовній заяві йдеться не про обставини які передували укладенню договору. Після укладання договору між сторонами виникають інші правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись. З огляду на наведене, запропоновано позивачу сплатити судовий збір відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» в розмірі 1 073,60 грн.

21 лютого 2023 року на виконання ухвали суду від 15 лютого 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Ткаченко Т. В. надала заяву з проханням про прийняття зустрічного позову, об`єднання його в одне провадження із первісним позовом для спільного розгляду, оскільки вважає, що позовна заява подана відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач за первісним позовом є споживачем за договором про надання споживчого кредиту, який в силу вимог закону звільнений від сплати судового збору. Щодо застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» лише на стадії перед укладенням договору, вказала, що відповідно до рішення КСУ від 10.11.2011 у справі № 1-26/20111 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Аналогічно, такий висновок підлягає до застосування і до усіх правовідносин, учасником яких є споживач у визначенні п. 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів».

Переглядаючи ухвалу про повернення заяви заявнику за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що на стадії відкриття провадження у справі суд не вправі давати оцінку відповідності чи невідповідності обраного позивачем способу захисту порушених прав, оскільки ці питання повинні вирішуватися судом при розгляді справи по суті.

Пунктами 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Цивільний процесуальний кодекс України не передбачає конкретну форму викладу позовних вимог, а надає право позивачу вільно викладати зміст своїх вимог, які можуть бути уточнені під час попереднього розгляду справи.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12 червня 2009 року, зазначено, що у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову, що конкретно вимагає позивач, підставу позову: чим він обґрунтовує свої вимоги, і зміст вимоги, який спосіб захисту свого права він обрав. Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних, і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобов`язаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів.

У частині першій статті 81 ЦПК України йдеться про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем за зустрічним позовом у заяві про усунення недоліків зустрічної позовної заяви зазначено, що своїми правами він розпорядився на власний розсуд, обравши певний спосіб захисту як споживач фінансових (кредитних) послуг із обґрунтуванням звільнення його від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зауважив, що правовідносини сторін регулюються ЦК України, так як базуються на договорі, а також Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до пункту 22 статті 1 цього Закону позивач є споживачем послуг, які надає відповідач.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» проголошує визнання недійсними умов договорів, які є несправедливими і тим самим обмежують права споживачів, а відтак порушують їх права, які, в силу вимог статті 22 цього закону підлягають захисту судом (шляхом визнання недійсними договірних умов).

Стаття 21 Закону України «Про захист прав споживачів» містить перелік випадків, у яких права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» зазначено, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Отже підставами позову позивач зазначає порушення його права на необхідну, достовірну доступну та своєчасну інформацію, що обґрунтовувала б підстави для нарахування процентів за договором, невизначення належним чином ціни договору, а також несправедливість договірних умов, які позивач просить визнати недійсними, що і є предметом зустрічного позову про захист прав споживача.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому у статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Таким чином, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції проте, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 761/24672/15-ц (провадження № 14-197цс18) вказано, що «у статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Разом з тим у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Системний і комплексний аналіз зазначених норм дає правові підстави зробити висновок проте, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як «споживачі, які звернулися з позовними вимогами про захист порушених справ», у переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору, установленому в статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а саме Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову».

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Оскільки позивач за зустрічним позовом звертається за захистом свого порушеного права як споживач фінансових (кредитних) послуг, апеляційний суд дійшов до висновку, що ОСОБА_1 підпадає під дію положень частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов помилкового та передчасного висновку про визнання зустрічної позовної заяви неподаною та її повернення позивачу з підстав незазначення обставин на обґрунтування позовних вимог та можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин лише на стадії перед укладенням договору.

Колегія суддів звертає увагу, що недоведеність та необґрунтованість позовних вимог є підставою для ухвалення судового рішення про відмову у задоволенні позову, проте ці обставини не можуть бути підставами для повернення позовної заяви.

Відповідно до частини шостої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2023 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому, за правилами статті 379 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381 - 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ткаченко Тамара Володимирівна, задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2023 року про повернення зустрічної позовної заяви скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2023 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

В. В. Сопрун