Справа № 459/1284/23
Провадження № 4-с/459/6/2023
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2023 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Мельникович М. В.,

з участю секретаря судового засідання Гук Т.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді скаргу, подану в інтересах скаржника ОСОБА_1 адвокатом Мацеєм Михайлом Михайловичем про визнання протиправними дій Червоноградського ВДВС у Червоноградському районі Львівської області Західного МУ МЮ (м. Львів) щодо відмови в знятті арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 у ВП №30860474 та зобов`язання зняти арешт з усього майна ОСОБА_1

У С Т А Н О В И В :

17.04.2023 представник скаржника звернувся до Червоноградського міського суду Львівської області зі вищевказаною скаргою.

Скаргу мотивував тим, що 03.03.2023 він в інтересах скаржника звернувся з письмовою заявою в Червоноградський відділ державної виконавчої служби у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Червоноградський ВДВС) про скасування (зняття) арешту з нерухомого майна та просив скасувати (зняти) арешт з частки квартири АДРЕСА_1 , власником якої він є, оскільки вважає, що на даний час підстав для арешту не має. 17.04.2023 скаржник отримав відповідь № 3003 від 10.04.2023, якою було відмовлено в задоволенні його заяви, оскільки відсутні докази сплати заборгованості по даному виконавчому провадженні, а також сплати виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню та витрат на проведення виконавчих дій. Представник скаржника вважає бездіяльність з приводу не зняття арешту з вищевказаного майна протиправною, оскільки з 27.05.2014 стягувач повторно до виконання виконавчий документ не пред`явила, а строк, встановлений Законом N 606-XIV, пред`явлення такого до виконання минув. Також зазначив, що постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій в силу закону є самостійними виконавчими документами та мали бути виділені в окреме виконавче провадження, чого - зроблено не було. Представник скаржника вважає, що за таких обставин арешт з майна боржника підлягав зняттю, однак державним виконавцем Червоноградського ВДВС допущено протиправну бездіяльність, а відтак просив скаргу задовольнити.

Ухвалою від 17.04.2023 судом було відкрите провадження із розгляду даної скарги.

Ухвалою від 28.04.2023 судове засідання із розгляду даної скарги було відкладене за клопотанням представника Червоноградського ВДВС у Червоноградському районі Львівської області ЗМУМЮ (м. Львів).

18.05.2023 на адресу суду від представника Червоноградського ВДВС у Червоноградському районі Львівської області ЗМУМЮ (м. Львів) надійшов відзив на скаргу, у якому останній просив у задоволенні такої відмовити у повному обсязі. Відзив мотивував тим, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру - заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, арешт на майно ОСОБА_1 накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження № 30860474 від 25.01.2012 головним державним виконавцем Червоноградського ВДВС Запісоцькою Н. Г. Також зазначив, що згідно даних АСВП на примусовому виконанні у відділі неодноразово перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-203, виданого 10.01.2012 Червоноградським міським судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за різницю в частках у розмірі 227227,61 грн. В рамках даного виконавчого провадження АСВП № 30860474 з виконання згаданого виконавчого листа були вчинені наступні виконавчі дії: 25.01.2012 - винесено постанову про відкриття виконавчого провадження; 25.01.2012 - винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборони на його відчуження. Підчас перевірки майнового стану боржника майна, на яке можна звернути стягнення державним виконавцем не виявлено. 27.05.2014 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки боржником в добровільному порядку борг не сплачено, вимоги виконавчого документа не виконано. Представник ЧВ ДВС повідомив, що виконавець повинен вчиняти виконавчі дії з дотримання; вимог Закону України «Про виконавче провадження», а також відповідно до інших законів які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантій належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження. Окрім цього зауважив, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчою провадження, незалежно від здійснених дій і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, шо гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Представник Червоноградського ВДВС зазначає, що за вчинення будь-яких виконавчих дій, відповідно до закону передбачена сплата виконавчого збору. Враховуючи вищевикладене, оскільки відсутні докази сплати боргу, виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, просив у задоволенні скарги відмовити.

19.05.2023 розгляд скарги повторно було відкладено за клопотанням представника Червоноградського ВДВС у Червоноградському районі Львівської області ЗМУМЮ (м. Львів).

22.05.2023 від представника скаржника до суду надійшло клопотання про надання доказів понесення скаржником витрат на правову допомогу.

26.05.2023 учасники справи у судове засідання не з`явилися.

Від скаржника та його представника надійшла заява про розгляд скарги у їх відсутності, у якій останні просили скаргу задовольнити у повному обсязі.

Від представника Червоноградського ВДВС у Червоноградському районі Львівської області ЗМУМЮ (м. Львів) також надійшла заява про розгляд скарги у його відсутності, у якій останній також підтримав свої заперечення щодо скарги, викладені у відзиві.

Відповідно до ч. 2 ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали скарги, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні скарги слід відмовити з огляду на наступне.

Із матеріалів цивільної справи № 2-203/10 судом встановлено, що рішенням колегії суддів Апеляційного суду Львівської області від 08.12.2011 було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , частково скасовано рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07.06.2010; відмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю нежитлового приміщення пл. 144,3 кв. м. по й, 11 в м. Червонограді; позов ОСОБА_2 в частині поділу нежитлового приміщення задоволено; вирішено виділити ОСОБА_2 у власність 30,8 кв. м. в нежитловому приміщенні по АДРЕСА_2 , що позначено на поверховому плані цифрами 8,9,10,11,12,14, що становить 3/14 ідеальної частки в нежитловому приміщенні, вартістю 177 555,30 грн. з залишенням у власності ОСОБА_1 приміщення позначені ХХІ, 1,2,3,4,5,6,7,13, що становить 11/14 ідеальної частки в цьому ж нежитловому приміщенні, загальною площею 113,5 кв. м., вартістю 654 302 грн.53 коп.; вирішено стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 компенсацію за різницю в частках у розмірі 227 227 грн.61 коп.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половину суми самостійно сплачених нею коштів за кредитним договором №619/МЖК від 22.09.2005 за період з 1 липня 2008 року по 31 жовтня 2011 року з врахуванням компенсованих відсотків по кредиту в розмірі 22 284 грн. 66 коп; вирішено розділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором № 619/МЖК від 22.09.2005 року, залишивши обов`язок сплатити половину від суми боргу, а саме 6 183,81 доларів США.

10.01.2012 на виконання згаданого рішення суду Червоноградським міським судом Львівської області було видано виконавчий лист №2-203 про стягнення грошової компенсації за різницю в частках у розмірі 227 227, 61 грн. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Постановою від 25.01.2012 головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції Запісоцькою Н. Г. з приводу примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа було відкрито виконавче провадження ВП №30860474, на підставі заяви стягувача від 24.01.2012 (а. с. 58).

Того ж дня головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції Запісоцькою Н. Г. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, де зазначено, що арешт накладається на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а. с. 59).

02.04.2012 головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції Хваліботою Н. Г., в рамках виконавчого провадження від 25.01.2012 ВП №30860474, було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, де зазначено, що арешт накладається на квартиру АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_1 (а. с. 60).

16.05.2012 головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції Хваліботою Н. Г., в рамках виконавчого провадження від 25.01.2012 ВП №30860474, було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, де зазначено, що арешт накладається на частину квартири АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_1 (а. с. 61).

27.05.2014 головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції Квашинською З. Л. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. З даної постанови вбачається, що боржником у добровільний термін борг не сплачено, вимоги виконавчого документа не виконано: державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та скеровано для подальшого виконання в частині накладення арешту на все належне боржнику майно в органи ВРЕВ ДАІ, PC МУЮ. Підчас перевірки майнового стану боржника, майна на яке можна звернути стягнення - не виявлено згідно відповідей МБТІ, ВРЕР ДАІ, Ц ДЗК у м. Червонограді на обліку в УПФУ, ФССНВ, ЧМЦЗ, не числиться, ліквідного майна належного боржнику для звернення стягнення з метою його подальшої реалізації в рахунок погашення боргу не виявлено. У зв`язку з цим, виконавчий документ на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 та ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» було повернуто стягувачу. У даній постанові також зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлено до виконання у строк до 27.05.2015 (а. с. 64).

Із відповіді №3003 від 10.04.2023 на заяву скаржника до Червоноградського ВДВС судом встановлено, що для зняття арешту з майна боржника потрібно надати до Червоноградського відділу Державної виконавчої служби у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції підтвердження сплати заборгованості згідно виконавчого провадження від 25.01.2012 ВП №30860474, сплату виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню та сплату витрат на проведення виконавчих дій (а. с. 10 - 12).

Скаржник та його представник вважають протиправними такі дії державного виконавця, що стало підставою для звернення їх до суду з даною скаргою.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Оскільки арешт, який просить зняти скаржник було накладено державним виконавцем 25.01.2012 до даних правовідносин суд застосовує спеціальний закон, що визначав на той час умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV, який втратив чинність 05.01.2017 року на підставі Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.2 ст.2 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-ХІV примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Частина 1 ст. 6 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-ХІV встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з положеннями ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-ХІV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту ст. 25 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-ХІV за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Положеннями ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-ХІV передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-ХІV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21).

Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-ХІV арешт з майна боржника може бути знято постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.1 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-ХІV).

Ч. 2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-ХІV передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-ХІV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Аналогічна правова норма міститься у чинному Законі України «Про виконавче провадження» (п. 2 ч. 1 стаття 37 ЗУ «Про виконавче провадження»).

За змістом положень частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (аналогічно за ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-ХІV) повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом.

У постанові від 09.01.2023 у справі №2-3600/09 Верховний Суд дійшов висновку, що повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, а також не позбавляє стягувача права звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Окрім цього, у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме коли у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними - не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону арешт із майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру). Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.

Указаний механізм запроваджено законодавцем із метою захисту прав стягувачів, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Виконання судового рішення - це завершальна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, а тому невиконання судових рішень, що є остаточними, обов`язковими для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено статтею 6 Конвенції.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 2-2724/2011.

У зв`язку із вищевикладеним, у діях державного виконавця судом не виявлено порушень норм Закону України «Про виконавче провадження», права боржника не порушені.

Відтак, у розрізі вищезгаданих норм права та практики Верховного Суду, зважаючи на те, що сума боргу за вищевказаним виконавчим листом не сплачена, а також не сплачено виконавчий збір та витрат на проведення виконавчих дій (суду протилежного не доведено), враховуючи те, що виконавчий документ повернутий стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV, що дає стягувачу право звернутися до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та повторно звернутися до виконавчої служби за примусовим виконанням рішення суду, а також зважаючи на те, що стягувач неодноразово зверталася за примусовим виконанням вищевказаного рішення суду (про що зазначав державний виконавець), у суду відсутні підстави вважати дії державного виконавця протиправними, оскільки мотиви, вказані скаржником та його представником, для зняття арешту не є достатніми правовими підставами для зняття такого.

Частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, у межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Оскільки судом не встановлено порушень законодавства при виконанні вищезазначеного рішення суду з боку державного виконавця, суд дійшов висновку, що в задоволенні скарги слід відмовити.

Разом з тим, у клопотанні представника скаржника про стягнення витрат на правову допомогу у зв`язку із розглядом даної скарги слід відмовити, оскільки дану скаргу залишено без задоволення.

Керуючись ст. ст. 447-453 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги, поданої в інтересах скаржника ОСОБА_1 адвокатом Мацеєм Михайлом Михайловичем про визнання протиправними дій Червоноградського ВДВС у Червоноградському районі Львівської області Західного МУ МЮ (м. Львів) щодо відмови в знятті арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 у ВП №30860474 та зобов`язання зняти арешт з усього мана ОСОБА_1 відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 26.05.2023.

Суддя: М. В. Мельникович