Справа № 641/329/22
Провадження № 2/553/1026/2023
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29.03.2023м. Полтава

Ленінський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Москаленко В.В.,

секретаря судового засідання Микуці К.В.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримаки розрахунку,моральної шкоди , -

встановив:

13.12.2021 позивач звернулася до Комінтернівського районного суду м. Харкова із позовом про стягнення з відповідача на її користь заробітної плати в розмірі 40000,00 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 21000 грн. та моральної шкоди в розмірі 4000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона працювала у відповідача з 05.02.2002 , 14.05.2021 року позивач подала заяву про звільнення. Відповідно до виписки по особовому рахунку ПАТ «Приватбанк» останні розрахунки по заробітній платі проведені відповідачем в листопаді 2020 року. Штатний оклад позивача був встановлений у розмірі мінімальної заробітної плати. Відтак заборгованість по заробітній платі становить 40000,00 грн. (5000,00 грн х 2 місяця = 10000,00 грн.; 6000,00 грн. х 5 місяців = 30000,00 грн.

11.10.2022 представник позивача подав уточнену позовну заяву в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату в розмірі 40000,00 грн., середній заробіток за період з травня 2021 року по грудень 2021 року за час затримки розрахунку в сумі 21000 грн. та моральну шкоду в розмірі 4000,00 грн.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.01.2022 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 14.10.2022 року, у зв`язку із Розпорядженням Голови Верховного Суду №4/0/9 від 10.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», цивільна справа прийнята до провадження суддею Москаленко В.В.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлялися належним чином, надали суду заяву, згідно якої просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, проти заочного вирішення справи не заперечують.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, заяв та клопотань про розгляд справи без його участі або про відкладення судового засідання від нього на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий.

Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, але причин неявки суду не повідомив, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без його участі.

При цьому, за наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК країни, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі.

У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення

для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , 05.02.2002 прийнята на посаду директора департаменту страхування відповідальності в Товариство з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія».

14.05.2021 позивач подала заяву про звільнення за угодою сторін з 14.05.2021, яка була зареєстрована в ТДВ «Міжнародна страхова компанія» за вх.№6000 від 14.05.2021.

Відповідно довідки АТ КБ «Приватбанк», позивач отримала 09.11.2020 року отримала грошові кошти в сумі 2151,26 грн., призначення платежу заробітна плата за жовтень 2020 року.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.

Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заробітної плати в загальній сумі 40000,00 грн. є обгрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки відповідач не надав доказів про відсутність такої заборгованості по заробітній платі.

Заборгованість по заробітній платі з листопада 2020 року по травень 2021 року в сумі 40000,00 грн. підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до абз.5 п.4 розділу ІV Порядку, якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а саме: за період з 15.05.2021 по 29.03.2022 (тобто за 22 місяці затримки виплати заробітної плати) становить 132000,00 грн. (6000,00 грн. х 22 місяців).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.10.2018 р. по справі № 510/1782/13-ц та інших постановах у справах відповідної категорії.

З`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про те,що невиплата заробітної плати з жовтня 2020, призвела до порушення прав позивача що є достатнім доказом наявності моральної шкоди.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним стягнути відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 4000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи моральні та фізичні страждання позивача у зв`язку з порушенням його прав, суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню повністю в розмірі 4000,00,00 грн., і саме ця сума повинна бути стягнута з відповідача.

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в розмірі 908,00 грн.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пов`язаний з розглядом справи про стягнення заробітної плати у сумі 908,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 280-283, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримаки розрахунку,моральної шкоди , - задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» місцезнаходження: 61001, пр-т Гагаріна,41/2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 40000,00 грн. (сорок тисяч грн. 00 коп.) з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 132000,00 грн грн. (сто тридцять дві тисячі грн. 00 коп.) з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, та моральну шкоду в розмірі 4000,00 грн. (чотири тисячі грн. 00 коп.)

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» місцезнаходження: 61001, пр-т Гагаріна,41/2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 судовий збір в сумі 908,00 грн.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» місцезнаходження: 61001, пр-т Гагаріна,41/2 на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя В.В. Москаленко