Справа № 727/1713/23
Провадження № 2/727/581/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2023 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Калмикової Ю.О.,

за участю секретаря судового засідання Макогон А.А.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

за участю представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці Чернівецької області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини разом із батьком, третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,

УСТАНОВИВ:

Описова частина

Зміст позовних вимог

ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини разом із батьком, третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 07.07.2007 року було за реєстровано шлюбу між сторонами. У шлюбі у них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час, шлюб розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.08.2017. Після розлучення син проживав із батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

З 31.05.2019 ОСОБА_4 проживав у бабусі ОСОБА_5 у АДРЕСА_2 .

У зв`язку з початком збройної агресії Російської Федерації проти України з 24.02.2022 ОСОБА_4 разом з бабусею змушені були поїхати до м. Чернівці, про що отримали довідки внутрішньо переміщених осіб.

ОСОБА_4 навчається у Чернівецькому військово-спортивному ліцеї, усі фінансові витрати пов`язані з навчанням, утриманням та вихованням сина несе позивач самостійно.

Після розлучення відповідач поїхала до Польщі на роботу на 3 місяці. З моменту її виїзду до сьогодні відповідач із сином не спілкується, не бере участі у його вихованні. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не укладено. Стан здоров`я та матеріальне становище відповідача дозволяє сплачувати аліменти на свою дитину. Від першого шлюбу у відповідача є донька, якій 20 років, вона повнолітня і не потребує обов`язкового матеріального утримання батьками.

Матеріально дуже складно самостійно забезпечувати дитину в достатньому об`ємі речами, що необхідні йому для нормального розвитку. Відповідач не допомагає утримувати дитину. Мати, ОСОБА_1 , яка є здоровою та працездатною, може забезпечити сину належний рівень проживання.

На підставі викладеного, просив суд стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, а також визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком за фактичним місцем проживання, а саме: АДРЕСА_1 .

Надходження позовної заяви та інших заяв до суду

16.03.2023 ухвалою суду відкрито провадження у справі № 727/1713/23 та призначено справу до розгляду.

28.03.2023 позивачем надане клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

04.04.2023 представником третьої особи наданий лист про розгляд справи у їх відсутність.

07.04.2023 позивачем надане письмове клопотання про слухання справи у його відсутність.

10.04.2023 відповідачем надане письмове клопотання про слухання підготовчого судового засідання у її відсутінсть.

10.04.2023 ухвалою суду справу призначено до судового розгляду.

05.05.2023 позивачем надане письмове клопотання про слухання справи у його відсутність.

15.05.2023 відповідачем наданий відзив на позов.

15.05.2023 позивачем надане письмове клопотання про слухання справи у його відсутність.

25.05.2023 позивачем надано відповідь на відзив.

03.07.2023, 24.07.2023 позивачем надане письмове клопотання про слухання справи у його відсутність.

24.07.2023 представником відповідача надане письмове клопотання про слухання справи у відсутність відповідача та представника відповідача.

Доводи особи, яка подала позов

Позовна заява мотивована відмовою відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання дитини добровільно.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, підтвердила доводи, викладені у відзиві, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. У відзиві посилалась на наступне. У своїй позовній заяві позивач просить визначити місце проживання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком. Проте, як вбачається з матеріалів справи, неповнолітній ОСОБА_4 на даний час досяг 14-річного віку, тому він має право самостійно приймати рішення стосовно місця свого проживання, а суд позбавлений можливості визначати місце проживання неповнолітнього всупереч його волі.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За змістом статей 160-161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 201 8 року у справі № 537/5 1 і 9/1 5-ц та від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).

Таким чином, керуючись положеннями частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України га врахувавши те, що на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_4 виповнилося 14 років, слід дійти висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з батьком.

Такий висновок також узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/45- ц.

Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів з відповідачки на користь позивача на утримання неповнолітнього сина, то слід зазначити наступне.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

На підставі ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Умовою стягнення аліментів є проживання дитини разом з особою, яка просить присудити їй аліменти. Якщо ця умова не дотримана, то відповідно в особи немає права на стягнення аліментів.

При вирішенні вимоги позивача про стягнення аліментів слід враховувати, що після розірвання шлюбу між сторонами неповнолітній ОСОБА_4 проживав разом із матір`ю, відповідачкою по справі, в м. Чернівці.

З 31 травня 2019 року до травня 2022 року неповнолітній ОСОБА_4 проживав у баби, ОСОБА_5 , у м. Очаків Миколаївської області, про що зокрема вказує і ОСОБА_3 в позові. Позивач в цей час переважно проживав у м. Чернівці.

Починаючи з травня 2022 року по сьогодні неповнолітній ОСОБА_4 проживає з бабою, ОСОБА_5 , у м. Чернівці, що підтверджується долученими до позову довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб. Зокрема, у довідці від 26.05.2002 року №7726- вказано, що законним представником, що супроводжує неповнолітнього ОСОБА_4 є ОСОБА_5 , а не батько дитини. Позивач на даний час у м.Чернівці не проживає, оскільки є мобілізованим та призваним на військову службу.

Таким чином, починаючи з моменту розірвання шлюбу між сторонами по сьогодні неповнолітній ОСОБА_4 жодного дня не проживав з батьком, позивачем по справі.

За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.І ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт проживання дитини разом із ним.

Також слід враховувати, що відповідно до ст. 18 Сімейного Кодексу України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Оскільки неповнолітній ОСОБА_4 не проживає із батьками, то має право на самостійне одержання і розпорядження аліментами від батьків. Будь-які підстави для стягнення аліментів з відповідачки на користь позивача на утримання дитини відсутні.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, підтвердила доводи, викладені у відзиві, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Представник позивача - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності та письмові пояснення, в яких зазначили, що на стадії підготовчого засідання законні представники дитини до Служби у справах дітей Чернівецької міської ради не звертались, відповідні заяви, документи про надання суду висновку органу опіки та піклування щодо вирішення спору між батьками про визначення місця проживання дитини не надавали. Рішення органу опіки та піклування Чернівецької міської ради з даного питання не приймалось.

Додатково, за змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, у разі спору, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейні- відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вйхованн дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користуванню житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажаю проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СУ України).

У зв`язку з вище викладеним, а також те, що на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_4 виповнилося 14 років, з урахуванням положень частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України відсутні передбачені законом підстави для визначення органом опіки і піклування або судом місця проживання дитини з одним із батьків, у тому числі надання відповідного висновку.

Вислухавши відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З матеріалів справи встановлено, що згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці №727/7670/17 від 11.08.2017, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрований 07.07.2007 за актовим записом №71 - розірвано. Рішення набрало законної сили.

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 15.07.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що складено відповідний актовий запис № 1372. Батьком записаний ОСОБА_3 , матір`ю - ОСОБА_1 .

Згідно з копією довідки №7726- від 26.05.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .

Згідно з копією довідки №7726- від 26.05.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .

Згідно з договором купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 30.09.2019, зареєстрованого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області за реєстром №5784, ОСОБА_3 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з довідкою №01-16/18 від 22.02.2023, наданою Очаківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 1 «Про участь батьків ОСОБА_4 у шкільному житті дитини», батько та бабуся дитини спілкувалися з педагогами, які навчали хлопця, цікавились шкільним життям ОСОБА_6 . Мати учня, ОСОБА_1 , за весь період навчання Георгія у школі, контакту зі школою, де вчилась дитина, не підтримувала, із вчителями не спілкувалася.

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 23.03.2023, затвердженого Начальником служби у справа дітей Чернівецької міської ради, за адресою м. Чернівці, вул. Руська, 237/125, проживають ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який на даний час перебуває в ЗСУ, з сім`єю не проживає зі слів бабусі.

Згідно з листом ОСОБА_4 , 2008р.н., він має бажання проживати разом із батьком ОСОБА_3 за адресою:

АДРЕСА_1 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991 р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач в добровільному порядку не надає позивачу матеріальної допомоги на утримання дитини, дитини проживає із батьком і має намір відповідно до поданої ним заяви, і далі проживати із батьокм, а також те що вимоги позивача не суперечать закону та не порушують права, інтереси інших осіб, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, доводи, викладені позивачем на підтвердження своїх вимог, повністю знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовної вимоги про визначенням місця проживання дитини разом із батьком слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя, ще без реєстрації шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення спільного проживання сторін, дитина залишились проживати із батьком.

Згідно з листом ОСОБА_4 , 2008р.н., він має бажання проживати разом із батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, у разі спору, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейні- відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вйхованн дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користуванню житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажаю проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СУ України).

У зв`язку з вище викладеним, а також те, що на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_4 виповнилося 14 років, з урахуванням положень частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України відсутні передбачені законом підстави для визначення органом опіки і піклування або судом місця проживання дитини з одним із батьків, у тому числі надання відповідного висновку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 201 8 року у справі № 537/5 1 і 9/1 5-ц та від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц.

Такий висновок також узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/45- ц.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини разом із батьком задоволенню не підлягають.

Відповідно до підп. 3 п. 5 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 224-226, 263-265, 367, 430 ЦПК України, Принципом 6 Декларації прав дитини Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, ст. 18 Конвенції про права дитини ратифікованої Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991 р., ст. 7, 160, 166, 180-183, 191, 192 СК України, ст. 29 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини разом із батьком, третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_5 , на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.02.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

В частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено до Чернівецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_2 .

Представник третьої особи: ОСОБА_2 , ордер серії СЕ № 1062050 від 15.05.2023, місце знаходження: м. Чернівці, вул.. Багратіона Петра, буд. 26, 58025.

Третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької області, місце проживання: Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Грушевського, буд. 1, .

Суддя Ю. О. Калмикова