справа № 165/2679/22
провадження №2/165/148/23
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі :

головуючого Ференс-Піжук О.Р.,

за участю секретаря Харук Ю.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Ходачинської Ю.Ю.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Нововолинську справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Волиньвугілля" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

12 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала на ДП «Волиньвугілля» на посаді директора з економіки та фінансів. Наказом виконуючого обов`язки генерального директора ДП «Волиньвугілля» Шикера М. №78-к від 14.09.2022 позивач була звільнена з роботи з 14 вересня 2022 року відповідно до пункту 5 частини 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України з виплатою вихідної допомоги у розмірі не менше шестимісячного середнього заробітку, тобто у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи. Стверджує, що вона не була посадовою особою підприємства, тому вказана норма закону не могла бути до неї застосована. Вважає, що наказ про її звільнення з роботи є незаконним, та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з чим вона повинна бути поновлена на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказує, що наказом №05 від 08.01.2020 ДП «Волиньвугілля» позивач прийнята директором з економіки апарату управління при керівництві з 09.01.2020. З 11.08.2020 переведена директором з економіки та фінансів апарату управління при керівництві ДП «Волиньвугілля». Зазначає, що у Статуті ДП «Волиньвугілля» вказано, що управління підприємством здійснюється його керівником, який підзвітний та підконтрольний Уповноваженому органу управління підприємства. Пунктом 7.3.1 Статуту передбачено, що уповноважений орган управління підприємства має право у будь-який момент прийняти рішення про припинення повноважень керівника та розірвання з ним трудових відносин, а також контракту. Таке рішення уповноважений орган управління підприємства має право прийняти незалежно від строку перебування керівника на посаді.

Наголошує, що посада директора з економіки та фінансів не віднесена до органу управління підприємством, а відтак, особа, яка займає вказану посаду, не наділена організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями.

Статутом ДП «Волиньвугілля» визначено, що підприємство засноване на державній власності відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та належить до сфери управління Міністерства енергетики України, відтак є державним унітарним підприємством.

Вказує, що згідно з посадовою інструкцією директора з економіки та фінансів у її компетенцію не входять організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, вона не наділена повноваженнями діяти від імені підприємства та видавати накази чи розпорядження, що є обов`язковими до виконання для усіх працівників ДП «Волиньвугілля». Наголошує, що жодних інших документів, які б регламентували діяльність директора з економіки та фінансів та наділяли його функціями посадової особи, немає. Вважає таке звільнення з роботи безпідставним та незаконним, тому просить поновити її на роботі в ДП «Волиньвугілля» з 15 вересня 2022 року на посаді директора з економіки та фінансів, стягнути з відповідача в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Герасимчук Л.Р. позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позові. Просили їх задовольнити в повному обсязі. Стосовно тверджень представника відповідача про відсутність у позовній заяві вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 з роботи, наголосили, що вимога про поновлення на роботі спрямована на відновлення порушеного права особи на працю і є ефективним способом захисту порушеного права позивача, за яким ОСОБА_1 звернулася до суду. Вказали, що за містом ч. 1 ст. 235 КЗпП України, працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти, як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Підставу звільнення позивача з роботи за пунктом 5 частини 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи вважають незаконною. Просять поновити ОСОБА_1 на роботі в ДП «Волиньвугілля» з 15 вересня 2022 року на посаді директора з економіки та фінансів, і стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 вересня 2022 року по 10 квітня 2023 року, згідно з поданим письмовим розрахунком.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві (а.с.42-44). Пояснила, що відповідно до п. 7.9 Статуту ДП «Волиньвугілля» керівник підприємства, головний бухгалтер та працівники підприємства, які наділені посадовими повноваженнями здійснювати організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції, є посадовими особами підприємства. Згідно з п. 1 розділу І посадової інструкції директор з економіки та фінансів ДП «Волиньвугілля» безпосередньо підпорядковується генеральному директору. У розділі ІІ посадової інструкції, де визначено завдання директора з економіки та фінансів, у пункті 3 вказано, що на директора покладаються посадові обов`язки щодо організації розробки перспективних та поточних планів соціально-економічного розвитку державного підприємства виходячи із затверджених показників, лімітів, економічних нормативів, договорів постачання продукції. Пункт 6 передбачає організацію та забезпечення здійснення внутрішнього контролю. Вказує, що директор з економіки і фінансів має право діяти від імені економічної служби підприємства, представляти інтереси підприємства у взаємовідносинах з іншими організаціями й органами державної влади з питань, що належать до його компетенції. Має право взаємодіяти з керівниками інших підрозділів підприємства,надавати їм розпорядження в рамках своєї компетенції та підписувати і візувати документи (заяви, звіти, договори). Вважає, що завдання, обов`язки та права, передбачені посадовою інструкцією директора з економіки та фінансів наділяють позивача організаційно-розпорядчими функціями. При цьому наголосила, що ОСОБА_1 своїм підписом погоджувала заяви працівників фінансового відділу підприємства, зокрема про надання відпусток, адресовані в.о.генерального директора ДП «Волиньвугілля», що на думку представника відповідача, свідчить про виконання посадовою особою організаційно-розпорядчих функцій. Також наголошує, що у Статуті ДП «Волиньвугілля», зокрема у пункті 7.8 зазначено, що керівник підприємства формує адміністрацію підприємства, у встановленому порядку призначає на посади та звільняє з посад працівників підприємства. Тобто, керівник підприємства наділений повноваженнями призначати на посади та звільняти працівників підприємства. Стверджує, що звільнення на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України, не вимагає наведення та обґрунтування підстав припинення повноважень посадової особи, що відповідає змісту пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 №1255-VII, яким ч.1 ст. 41 КЗпП України доповнено пунктом 5. Вважає, що позивач, яка перебувала в трудових відносинах з відповідачем, займала керівну посаду, була наділена організаційно-розпорядчими функціями та віднесена Статутом підприємства до посадових осіб, а тому правомірно звільнена з роботи на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Як вбачається з копії трудової книжки позивача (а.с.10,11) та копії наказу про прийняття на роботу (а.с. 63) наказом т.в.о. генерального директора ДП «Волиньвугілля» Юрківа В.П. №05-к від 08.01.2020 позивач ОСОБА_4 була прийнята на роботу у ДП «Волиньвугілля» на посаду директора з економіки апарату управління при керівництві з 09.01.2020. Наказом в.о. генерального директора ДП «Волиньвугілля» Благути Ю.С. №151-к від 11.08.2020 (а.с. 64) ОСОБА_1 переведена на посаду директора з економіки та фінансів апарату управління при керівництві.

Відповідно до наказу ДП «Волиньвугілля» №187-к від 01.10.2020 (а.с.76) змінено в облікових та інших офіційних документах державного підприємства «Волиньвугілля» з 01 жовтня 2020 року прізвище ОСОБА_5 , директора з економіки та фінансів апарату при керівництві на прізвище ОСОБА_6 .

Наказом ДП «Волиньвугілля» №78-к від 14.09.2022 (а.с.12) звільнено ОСОБА_1 , директора з економіки та фінансів, 14 вересня 2022 року відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України з виплатою вихідної допомоги в розмірі не менше шестимісячного середнього заробітку.

Відповідно до Статуту, ДП «Волиньвугілля» (а.с.46-62) засноване на державній власності відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 12.12.2002 № 722 та належить до сфери управління Міністерства енергетики України.

Із пункту 7.1-7.3 Статуту ДП «Волиньвугілля», управління підприємством здійснюється відповідно до Статуту. Управління підприємством здійснюється його керівником, який підзвітний та підконтрольний Уповноваженому органу управління. Керівник підприємства призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління. Уповноважений орган управління підприємства має право у будь-який момент прийняти рішення про припинення повноважень керівника та розірвання з ним трудових відносин, а також контракту.

Відповідно до п. 7.9 Статуту ДП «Волиньвугілля», керівник підприємства, головний бухгалтер та працівники підприємства, які наділені посадовими повноваженнями здійснювати організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції, є посадовими особами підприємства.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Тобто, підставою для розірвання договору згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України є рішення власника в особі його вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників.

Розірвання трудового договору згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства; повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства.

Таким чином, умовою для звільнення працівника, який є посадовою особою, за цією статтею КЗпП України є припинення повноважень цієї посадової особи, яке має відбуватися відповідно до законодавства та передувати звільненню, оскільки поняття «припинення повноважень» не є тотожним поняттю «звільнення».

Норму частини першої статті 41 КЗпП України доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII, який набрав чинності 01 червня 2014 року.

Пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Проаналізувавши пояснювальну записку до законопроекту зазначеного вище закону, можна дійти висновку про те, що доповнення частини першої статті 41 КЗпП України пунктом 5 було обумовлено нагальною потребою у вдосконаленні законодавчих актів, що регулюють припинення повноважень та звільнення посадових осіб виконавчих органів юридичної особи та посилення їх матеріальної відповідальності і відповідно не можуть бути застосовані для звільнення інших працівників юридичної особи, окрім працівників, які входять до їх виконавчих органів.

Дія положень ч. 3 ст. 99 ЦК України та п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України передбачає право компетентного (уповноваженого) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, з будь-яких підстав; реалізація цього права гарантується нормами корпоративного права для припинення негативного впливу на управлінську діяльність товариства.

Пункт 5 статті 41 КЗпП України встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб».

Як у назві цієї норми «Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов», так і у її змісті закладені певні особливості розірвання трудового договору з працівником, який є посадовою особою.

Розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Тому, для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства та повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства.

Слід зазначити, що у законодавстві про працю визначення поняття «посадова особа» відсутнє.

Для заповнення цієї прогалини Державна інспекція України з питань праці надала роз`яснення від 24 липня 2014 року, згідно з якими до категорії «посадові особи» у розумінні пункту 5 статті 41 КЗпП України можна віднести, зокрема, категорію працівників, визначених як: «посадові особи» - у статті 2 Закону України «Про державну службу» та статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування»; «службові особи» - у примітці до статті 364 КК України, до яких належать, у тому числі: особи, які обіймають постійно чи тимчасово на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом чи повноважною особою такого підприємства, установи, організації. Службова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти дії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень тощо).

При цьому інспекція зробила висновок, що терміни «посадова особа» та «службова особа» є синонімічними.

Згідно з роз`ясненнями, наданими судам, що містяться у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 5 «Про судову практику у справах про хабарництво» до осіб, які здійснюють організаційно-розпорядчі обов`язки, зокрема належать керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).

Крім того, поняття «посадова особа» розкрито і в ГК України щодо посадових осіб підприємств, у тому числі заснованих на державній формі власності (державних підприємств). Зокрема, одним із видів підприємств є державне підприємство, що діє на основі державної власності (абзац п`ятий частини першої статті 63 ГК України).

У частині третій статті 65 ГК України вказано, що керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.

Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (стаття 97 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду: у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 753/1604/17, провадження № 61-26664св18, у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 487/2178/19, провадження № 61-9626св20, у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 646/4106/20, провадження № 61-3373св21 та інших.

Тлумачення наведених вище норм права дає підстави для висновку, що основними критеріями при визначенні кола посадових осіб, до яких може бути застосована ця норма, є, по-перше, належність конкретної посади до органу управління (керівного, виконавчого, наглядового тощо) юридичної особи, в тому числі закріплення статусу посадової особи в статуті, й, по-друге, передбачена законодавством чи статутом процедура припинення повноважень такої посадової особи за рішенням власника, адже наявність юридичного факту - припинення повноваження посадової особи за рішенням власника в особі відповідного органу управління, повинно передувати звільненню на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Вказане підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною при розгляді спору про розірвання трудового договору на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, яка вказала, що має значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, провадження № 14-670цс19, від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц, провадження № 14-113цс20, від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17, провадження № 14-115цс20, від 23 лютого 2021 року у справі № 753/17776/19, провадження № 14-163цс20).

Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються.

Крім того, поняття «посадові особи господарського товариства» встановлено в частині другій статті 89 ГК України. Посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради.

У статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» міститься уточнене поняття «посадових осіб органів акціонерного товариства». Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства.

Оскільки Законом №1255-VІІ від 13 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» були внесені зміни у тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв`язку можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів.

Як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.45) орган управління юридичної особи - Державного підприємства «Волиньвугілля» є Міністерство енергетики України.

За змістом статті 73 ГК України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.

Органами управління державного унітарного підприємства є: керівник підприємства, який призначається (обирається) суб`єктом управління об`єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством, або наглядовою радою такого підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав); наглядова рада підприємства (у разі її утворення), яка в межах компетенції, визначеної Статутом підприємства та законом, контролює і регулює діяльність керівника підприємства.

Наглядова рада державного унітарного підприємства утворюється за рішенням суб`єкта управління об`єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством. Порядок утворення, організації діяльності та ліквідації наглядової ради державного унітарного підприємства (крім підприємств оборонно-промислового комплексу) та її комітетів визначається Кабінетом Міністрів України та переглядається не рідше ніж раз на п`ять років. Порядок утворення, організації діяльності та ліквідації наглядової ради державного унітарного підприємства оборонно-промислового комплексу визначається відповідно до Закону України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі».

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі припинення повноважень посадових осіб, зокрема посадових осіб-членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового керівника на яких при призначенні на посаду покладаються функції з управління за рішенням власника або уповноваженого органу в межах своїх повноважень.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 , працюючи на посаді директора з економіки та фінансів Державного підприємства «Волиньвугілля», не була наділена суб`єктом управління об`єктом державної власності функціями з управління підприємством, її не може бути звільнено на підставі п.5 частини першої статті 41 КЗпП.

Віднесення Статутом підприємства певної посади до категорії посадових осіб не є підставою для визнання її такою, до якої застосовуються положення п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України.

З огляду на викладене, відповідач помилково поширив дію положень пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України на позивача, як суб`єкта трудових відносин, який має бути звільнений за загальною процедурою, передбаченою нормами трудового законодавства, з відповідними гарантіями від незаконного звільнення із зазначенням відповідних підстав.

Вказане відповідає правовому висновку, що міститься в постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі №766/23789/19 та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.09.2017 року по справі №711/9140/15-ц, постанові Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №753/1604/17.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, враховуючи те, що п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України застосовується до посадових осіб господарських товариств, яким не є Державне підприємство "Волиньвугілля", оскільки останнє створене та функціонує у формі державного підприємства, а директор з економіки та фінансів не є спеціальним суб`єктом щодо якого може бути застосована вказана норма, звільнення позивача на підставі п.5 ч.1ст.41 КЗпП України є неправомірним, а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та зумовлює поновлення ОСОБА_1 на роботі в ДП «Волиньвугілля» на посаді директора з економіки та фінансів з 15 вересня 2022 року.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

У частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з такого.

Відповідно до п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 ( 100-95-п ). Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП ( 322-08 ) оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника.

Згідно з абз. 3 п. 2, п. 3, п. 5, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, у випадках збереження середньої заробітної плати, що не пов`язано з відпустками, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При цьому усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Як вбачається з довідки ДП «Волиньвугілля» від 19.10.2022 №453/1.7/10-39 (а.с.80) середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на посаді директора з економіки та фінансів ДП «Волиньвугілля» складає 818,69 гривень.

Отже, з урахуванням середньоденного заробітку ОСОБА_1 в сумі 818,69 грн розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 вересня 2022 до 10 квітня 2023 року включно (за 148 робочих днів: вересень 2022 року -12 днів, жовтень 2022 року 21 день, листопад 2022 року 22 дні, грудень 2022 року 22 дні, січень 2023 року 22 дні, лютий 2023 року 20 днів, березень 2023 року 23 дні, квітень 2023 року 6 днів) становить 121166,12 грн, із розрахунку: 148 х 818,69 = 121166,12 грн, з яких підлягають сплаті відповідні податки та інші обов`язкові платежі, тобто зазначена сума без утримання податку та інших обов`язкових платежів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому, суд не бере до уваги поданий представником позивача ОСОБА_2 розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.102), оскільки у ньому допущена арифметична помилка при підрахунку помісячно загальної кількості робочих днів, що складає 148, а не 128 робочих днів, і виходячи із вказаної кількості робочих днів суд обраховує загальну суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача.

На виконання ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пропорційно задоволеним вимогам судовий збір в загальній сумі 2204,06 грн., з них 992,40 грн судового збору стосовно позовної вимоги щодо поновлення на роботі, та 1211,66 грн стосовно позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного, ст.ст. 41, 235, 237-1 КЗпП України, керуючись ст. ст.12,13, 76-82, 259, 263- 268, 354, 430 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов задоволити.

Поновити ОСОБА_1 на роботі в Державному підприємстві "Волиньвугілля" на посаді директора з економіки та фінасів з 15 вересня 2022 року.

Стягнути з Державного підприємства "Волиньвугілля" (, юридична адреса: вул. Луцька, 1, м. Нововолинськ Волинської області, 45400) в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 вересня 2022 року до 10 квітня 2023 року включно в розмірі 121166 (сто двадцять одна тисяча сто шістдесят шість) грн 12 коп., з якого підлягають сплаті відповідні податки та інші обов`язкові платежі.

Стягнути з Державного підприємства "Волиньвугілля" (, юридична адреса: вул. Луцька, 1, м. Нововолинськ Волинської області, 45400) в дохід держави судовий збір в розмірі 2204 (дві тисячі двісті чотири) грн. 06 грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ряшення суду виготовлений 21 квітня 2023 року.

Головуючий підпис О.Р. Ференс-Піжук