ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5634/23 Справа № 191/2355/22 Суддя у 1-й інстанції - Окладнікова О. І. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача - Никифоряка Л.П.,

суддів - Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання - Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Раївської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до територіальної громади в особі Раївської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 29 грудня 2008 року між ним та уповноваженою особою співвласників майна отриманого у спільну часткову власність в результаті виходу КСП ім. Леніна Синельниківського району Дніпропетровської області було укладено договір оренди з правом викупу майнового комплексу МТФ № 3, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 70 000,00 грн.

На виконання цього договору він сплатив уповноваженій особі на користь співвласників майна КСП ім. Леніна 70 000,00 грн. та таким чином придбав майновий комплекс МТФ № 3, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується договором, квитанцією до прибуткового касового ордеру уповноваженої особи від 19 червня 2012 року на суму 25 000,00 грн., квитанцією до прибуткового касового ордеру уповноваженої особи від 29 грудня 2009 року на суму 20 000,00 грн., квитанцією до прибуткового касового ордеру уповноваженої особи від 24 березня 2009 року на суму 25 000,00 грн., довідкою уповноваженої особи про сплату пайщикам КСП ім. Леніна суми 70000,00 грн. відповідно до договору оренди майна з правом викупу в повному обсязі.

Відповідно до акту приймання-передачі об`єктів нерухомого майна від 30 грудня 2008 року уповноважена особа співвласників пайового майна, з однієї сторони, і ОСОБА_1 , з другої сторони, на підставі рішення загальних зборів співвласників майна колишніх членів КСП ім. Леніна від 27 лютого 2007 року передала, а ОСОБА_1 прийняв в належному стані об`єкти нерухомого майна молочно-тваринної ферми згідно укладеного договору.

Позивач вказував, що з того часу, а отже більше десяти років, він користується майном молочно-тваринної ферми № 3 за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається із: 1) А-1 будівля телятника, загальною площею 965,2 кв.м.; 2) а-1 прибудова, загальною площею 6,9 кв.м.; 3) а'-1 прибудова, загальною площею 14,2 кв.м.; 4) а"-1 прибудова, загальною площею 13,9 кв.м.; 5) а '"-1 прибудова, загальною площею 8,7 кв.м.; 6) Б-1 будівля корівника, загальною площею 1849,4 кв.м.; 7) б-1 прибудова, загальною площею 10,6 кв.м.; 8) б-1 прибудова, загальною площею 28,0 кв.м.; 9) б-1 прибудова, загальною площею 7,7 кв.м.; 10) б-1 прибудова, загальною площею 7,2 кв.м.; 11) б-1 прибудова, загальною площею 43,4 кв.м.; 12) б-1 прибудова, загальною площею 7,4 кв.м.; 13) б-1 прибудова, загальною площею 7,4 кв.м.; 14) б-1 прибудова, загальною площею 7,6 кв.м.; 15) б-1 прибудова, загальною площею 7,6 кв.м.; 16) В-1 будівля корівника, загальною площею 2157,0 кв.м.; 17) в-1 прибудова, загальною площею 13,6 кв.м.; 18) в-1 прибудова, загальною площею 13,9 кв.м.; 19) в-1 прибудова, загальною площею 14,3 кв.м.; 20) в-1 прибудова, загальною площею 14,9 кв.м.; 21) Ж-1 хімічний склад, загальною площею 187,7 кв.м.; 22) Г-1 будівля кормокухні, загальною площею 166,1 кв.м.; 23) г-1 будівля кашеварні, загальною площею 18,9 кв.м.; 24) З-1 навіс, загальною площею 30,4 кв.м.; 25) Д-1 хозбудівля, загальною площею 49,3 кв.м.; 26) Е-1 будівля санпропускнику, загальною площею 116,8 кв.м.; 27) е-1 прибудова, загальною площею 14,8 кв.м.; 28) № 1-3 огорожа; 29) № 4-7 силосні башти; 30) І-1 бруківка; 31) II-силосна яма.

Всього загальна площа будівель складає 5782,9 кв.м., що підтверджується довідкою КП "Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 07 жовтня 2015 року за № 1599. Вказані об`єкти нерухомого майна розташовані на землі Новоолександрівської сільської ради, що підтверджується технічним паспортом.

Також позивач зазначав, що спірне нерухоме майно є річчю безхазяйною, тобто такою що не має власника. Даний факт підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформаційною довідкою наданою КП "Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації", де зазначено що спірне нерухоме майно заінвентаризовано за позивачем, право власності станом на 31 грудня 2012 року не зареєстроване, технічним паспортом, де зазначено користувачем ОСОБА_1 . Також даний факт було встановлено під час розгляду справи № 191/3570/16-ц, про що зазначено в рішенні Синельниківського міськрайонного суду від 19 жовтня 2016 року, а саме: «крім того, суд приходить до висновку, що зазначений договір оренди з правом викупу від 29 грудня 2008 року, укладений між уповноваженим співвласників майна КСП ім. Леніна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не був нотаріально посвідчений, оскільки власник майна КСП ім. Леніна не вчинив дій, необхідних для нотаріального посвідчення зазначеного договору - провів технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна, право власності на зазначене нерухоме майно».

Щодо добросовісності володіння спірним нерухомим майном, позивач зазначав, що він під час укладення договору оренди з правом викупу не знав і навіть не здогадувався, що уповноважена особа співвласників майна КСП ім. Леніна не мав права розпоряджатися спірним нерухомим майном, оскільки воно не перебувало у його власності. Він вважав угоду законною, оскільки бачив рішення, протокол загальних зборів членів КСП ім. Леніна про розпайовку майна, акт прийому-передачі майна, а тому і сплатив обумовлену суму в розмірі 70 000,00 грн.

Щодо відкритості володіння спірним нерухомим майном, позивач зазначав, що ним робився поточний ремонт, прибиралась прилегла територія, сплачувались комунальні послуги, також в 2015 році позивач звернувся з позовною заявою до Синельниківського міськрайонного суду про визнання правочину дійсним та визнання права власності на майно, що підтверджує відкритість володіння майном.

Щодо безперервності володіння спірним нерухомим майном більше десяти років, позивач зазначав, що даний факт підтверджується договором оренди з правом викупу, технічним паспортом, довідками КП "Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації".

Ураховуючи викладене, позивач заявив вимогу про визнання за ним права власності за набувальною давністю на нежитлові будівлі молочно-тваринної ферми, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявляє вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову про визнання права власності, оскільки у матеріалах справи наявні докази безперервності володіння спірним нерухомим майном, що підтверджується договором оренди з правом викупу, технічним паспортом, довідками БТІ. Відкритість володіння підтверджується довідками БТІ, технічним паспортом, рішенням суду. Також зазначає, що договір оренди, на підставі якого позивач користувався нерухомим майном закінчився, і після його закінчення позивач відкрито користувався майном понад 10 років та вкладав кошти у його ремонт, прибиралася прилегла територія, сплачувалися комунальні послуги.

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції з`ясовано, що 29 грудня 2008 року між уповноваженою особою співвласників майна отриманого у спільну часткову власність в результаті виходу КСП ім. Леніна Синельниківського району Дніпропетровської області та ОСОБА_1 було укладено договір оренди майна з правом викупу № 11 майнового комплексу МТФ № 3 (згідно додатку до договору № 3), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 70 000,00 грн. (а.с.10-11).

Відповідно до акту приймання-передачі об`єктів нерухомого майна від 30 грудня 2008 року уповноважена особа співвласників пайового майна, з однієї сторони, і ОСОБА_1 , з другої сторони, на підставі рішення загальних зборів співвласників майна колишніх членів КСП ім. Леніна від 27 лютого 2007 року передала, а ОСОБА_1 прийняв в належному стані об`єкти нерухомого майна молочно-тваринної ферми згідно укладеного договору (а.с.12).

На виконання умов договору оренди майна з правом викупу № 11 від 29 грудня 2008 року ОСОБА_1 сплатив уповноваженій особі на користь співвласників майна КСП ім. Леніна 70 000,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій до прибуткового касового ордеру уповноваженої особи від 24 березня 2009 року на суму 25 000,00 грн., від 29 грудня 2009 року на суму 20 000,00 грн., від 19 червня 2012 року на суму 25 000,00 грн., довідкою уповноваженої особи про сплату пайщикам КСП ім. Леніна суми 70 000,00 грн. (а.с.13).

Відповідно до інформаційної довідки № 72 від 29 квітня 2021 року, виданої КП "Синельниківське МБТІ", комплекс нежитлових будівель телятника та корівника, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , заінвентаризовано за ОСОБА_1 на підставі договору оренди майна з правом викупу від 29 грудня 2008 року. Право власності станом на 31 грудня 2012 року не зареєстровано (а.с.14).

В технічному паспорті, виготовленому КП "Синельниківське МБТІ" станом на червень 2010 року на нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 зазначений користувачем (а.с.20-25).

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року у справі № 191/3570/16-ц за позовом ОСОБА_1 , до уповноваженого співвласників пайового майна КСП ім. Леніна Синельниківського району Дніпропетровської області ОСОБА_2, третя особа - Новоолександрівська сільська рада Синельниківького району Дніпропетровської області, про визнання правочину дійсним та визнання права власності на майно, було відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.16-19). Відмова обґрунтована тим, що договір оренди з правом викупу від 29 грудня 2008 року, укладений між уповноваженим співвласників майна КСП ім.Леніна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , стосувався відчуження нерухомого майна, а тому підлягав нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Суд також прийшов до висновку, що зазначений договір оренди з правом викупу від 29 грудня 2008 року, укладений між уповноваженим співвласників майна КСП ім. Леніна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не був нотаріально посвідчений, оскільки власник майна КСП ім. Леніна не вчинив дій, необхідних для нотаріального посвідчення зазначеного договору - не провів технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна, не зареєстрував за собою право власності на зазначене нерухоме майно. Крім того, в ході судового розгляду позивач не довів належними та допустимими доказами те, що відповідач фізична особа ОСОБА_2 є особою, яка була уповноважена від імені юридичної особи КСП ім. Леніна на відчуження нерухомого майна. Ухилення відповідача від нотаріального посвідчення зазначеного договору позивачем не доведено. Суд також врахував, що в ході судового розгляду ОСОБА_2 пояснив, що він позов не визнає, оскільки після технічної інвентаризації об`єкту стало відомо, що до його складу входять позиції, які не були включені в перелік відчужуваного майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном, а наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном -протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних у частині першій статті 344 ЦК України умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

З матеріалів справи убачається, що позивач користувався спірним нерухомим майном на підставі договору оренди майна з правом викупу № 11 від 29 грудня 2008 року. Однак, у апеляційній скарзі позивач вказує на те, що договір оренди закінчився а отже після його закінчення позивач відкрито користувалася майном понад 10 років.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Отже, після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 27 вересня 2018 року, у справі № 571/1099/16-ц.

Апеляційна скарга також обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову про визнання права власності, оскільки у матеріалах справи наявні докази безперервності володіння спірним нерухомим майном, що підтверджується договором оренди з правом викупу, технічним паспортом, довідками БТІ. Відкритість володіння підтверджується довідками БТІ, технічним паспортом, рішенням суду.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає зі статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, договір оренди з правом викупу від 29 грудня 2008 року, укладений між уповноваженим співвласників майна КСП ім. Леніна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , стосувався відчуження нерухомого майна, а тому підлягав нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

Проте, зазначений договір оренди не був нотаріально посвідчений, оскільки власник майна КСП ім. Леніна не вчинив дій, необхідних для нотаріального посвідчення зазначеного договору -не провів технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна, не зареєстрував за собою право власності на зазначене нерухоме майно.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 є особою, яка була уповноважена від імені юридичної особи КСП ім. Леніна на відчуження нерухомого майна.

Позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2023 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 червня 2023 року.

Судді: