Справа № 463/2492/23
Провадження № 2/463/1111/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2023 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Романської І.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про збільшення розміру аліментів,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів, які стягуються з ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 , на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі по 14000,0 гривень на кожну дитину, які підлягають індексації відповідно до закону, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між ними розірвано і відповідач на підставі рішення суду сплачує аліменти у розмірі по 2000,0 гривень на кожну дитину. Проте, після визначення такого розміру аліментів, матеріальне становище відповідача покращилось і його місячний дохід перевищує 120000,0 гривень. З огляду на це, просить збільшити розмір стягуваних аліментів до суми 14000,0 гривень на кожну дитину щомісячно.

Відповідач не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Зазначає, що відповідач є військовослужбовцем та проходить військову службу у Збройних Силах України, отримував неодноразово поранення та проходив курси лікування і реабілітації. Окрім аліментних зобов`язань у відповідача є й інші грошові зобов`язання, відносно яких відкриті виконавчі провадження, а його місячний дохід становить 24052,50 гривень. Крім того зазначає, що відповідач взагалі жодним чином не обґрунтувала суми аліментів в розмірі 14000,0 гривень на кожну дитину і які потреби дітей входять в цю суму. Просить у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив представник позивача навела аргументи, аналогічні мотивам позову та додатково зазначає, що доходів позивач недостатньо для забезпечення потреб дітей, особливо враховуючи підвищення рівня інфляції та зростання цін після початку повномасштабного воєнного вторгнення.

Правом на подання заперечень на відповідь на відзив відповідач не скористався.

Позовна заява поступила до суду 05.04.2023 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 25.04.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.

В силу вимог Закону та враховуючи характер спірних правовідносин дана справа підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання.

Під час розгляду справи представник відповідача подала до суду клопотання про зупинення провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, оскільки відповідач перебуває у складі Збройних Сил України. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14.08.2023 року, у задоволенні такого клопотання відмовлено, оскільки справа стосується захисту інтересів малолітніх дітей, а зупинення провадження у справі суперечитиме цим інтересам.

Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Позивач та її повноважний представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила з підстав, викладених у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано.

Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.9, 10).

Відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 17.12.2020 року, яке не оскаржувалось і набрало законної сили (а.с.28-29), з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі по 2000,0 гривень на кожну дитину, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до довідки про доходи відповідача від 13.03.2023 року (а.с.27), останній проходить військову службу у складі Збройних Сил України і його сукупний дохід за період з 01.09.2022 року по 28.02.2023 року становить 706824,31 гривень або приблизно 120000,0 гривень в місяць. Крім того, згідно довідки про доходи відповідача, яка подана представником відповідача, сукупний дохід за період з лютого 2023 року по липень 2023 року становить 512958,20 гривень.

Доходи позивача, згідно долученої нею довідки (а.с.54) за період з листопада 2022 року по квітень 2023 року становлять 31114,16 гривень або приблизно 5000,0 гривень в місяць.

З метою збільшення розміру стягуваних аліментів позивач звернулась до суду з цим позовом.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 14.12.2022 року у справі № 727/1599/22.

Вказане в сукупності свідчить про те, що суть аліментних зобов`язань полягає не в покладенні обов`язку на одного з батьків брати участь в утриманні дитини, а в забезпеченні дитини необхідними благами, що потрібні для її гармонійного розвитку та виховання.

З огляду на згадані вище дані про доходи відповідача і про відсутність доказів протилежного, суд вважає встановленим, що після винесення рішення про стягнення аліментів матеріальне становище відповідача покращилось і тому, вимогу про збільшення їх розміру суд визнає обґрунтованою, проте не погоджується з визначеним позивачем розміром в сумі 14000,0 гривень на кожну дитину.

Зокрема, під час розгляду цивільної справи № 640/16750/16-ц (постанова від 25.04.2018 року) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі вказав, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 СК України «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

У справі яка розглядається при визначенні розміру аліментів згідно рішення від 17.12.2020 року в сумі по 2000,0 гривень на кожну дитину, суд врахував доходи позивача і відповідача, відсутність у відповідача на утриманні інших осіб та потреби дітей для забезпечення їх гармонійного розвитку. Крім того, суд взяв до уваги встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, наголосивши на рівності обов`язку батьків по утриманню дітей.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, всупереч зазначеним нормам позивач при пред`явленні позову обмежилась виключно констатацією факту збільшення заробітку відповідача і не надала будь-якого іншого доказу про зміну інших обставин, які враховував суд при визначенні розміру аліментів і про те, що потреба дітей в утриманні зросла чи погіршився стан їхнього здоров`я. Також, немає жодного доказу про те, що відповідач набув у власність рухоме чи нерухоме майно і по суті, покращення матеріального становища відповідача пов`язано виключно із збільшенням його заробітку.

Проте, не слід забувати, що станом на даний час в Україні введено воєнний стан, відповідач проходить військову службу в складі Збройних Сил України, що стверджується відповідними довідками (а.с.85, 86, 93, 94) і розмір його грошового забезпечення, згідно постанови Кабінету міністрів України № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», безпосередньо залежить від місця проходження служби.

Тому враховуючи матеріальне станове одержувача аліментів, обов`язок суду в першу чергу забезпечити дітям право на належне утримання, а також беручи до уваги ту обставину, що матеріальне становище відповідача покращилось, зокрема, збільшився його заробіток, позов належить задовольнити частково, збільшивши розмір стягуваних аліментів до суми 4000,0 гривень на кожну дитину, які підлягають індексації відповідно до закону, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

При цьому, для оцінки матеріального становища відповідача суд не приймає до уваги аргументи останнього про наявність у нього заборгованості по інших грошових зобов`язаннях, оскільки представник відповідача долучила до матеріалів справи лише декілька постанов про відкриття виконавчих проваджень (а.с.87-90) і не надала жодних доказів щодо стану цих виконавчих проваджень. Тому, такі докази судом визнаються неповними та недостатніми і згідно частини четвертої статті 12 ЦПК України саме на відповідача покладається ризик настання наслідків, пов`язаний з поданням до суду неповних доказів.

Що ж стосується визначеного позивачем розміру аліментів, суд навпаки вважає такий дещо завищеним, оскільки обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків в рівній мірі, в тому числі на позивача.

Частино першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Відповідач, як учасник бойових дій згідно пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» також звільнений від сплати судового збору.

Тому, в силу вимог частини шостої статті 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1073,60 гривень слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.10, 18, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Розмір аліментів, визначений рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 17.12.2020 року, - змінити.

Стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі по 4000,0 гривень на кожну дитину, які підлягають індексації відповідно до закону, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, до досягнення дітьми повноліття.

Судовий збір у розмірі 1073,60 гривень компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено - 15 серпня 2023 року.

Суддя Грицко Р.Р.