ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4481/23 Справа № 205/6894/20 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року

по справі за позовом заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна про визнання договору недійсним та витребування майна,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська І.Ю. про визнання договору недійсним та витребування майна

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що в ході здійснення представницьких повноважень ним встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади м.Дніпра квартири АДРЕСА_1 , що створює загрозу порушення матеріальної та фінансової основи місцевого самоврядування. Позивач наголошує на тому, що при реалізації спірного майна не було дотримано процедури його відчуження, останнє вибуло від власника територіальної громади міста поза волею останнього, а тому підлягає поверненню у власність територіальної громади м.Дніпра.

У зв`язку з чим прокурор звертається із зазначеним позовом до суду в порядку, передбаченому чинним законодавством та просить суд визнати недійсним договір купівлі продажу квартири від 21.07.2018 року №1118, загальною площею 39,2 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та витребувати від ОСОБА_3 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.05.2021 року позов Заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна про визнання договору недійсним та витребування майна задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16.09.2021 року об`єднано в одне провадження заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.05.2021 року по цивільній справі №205/6894/20 (справа №205/6894/20, провадження №2-п/205/47/21) та заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сороки Тетяни Віталіївни про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.05.2021 року по цивільній справі №205/6894/20 (справа №205/6894/20, провадження №2-п/205/54/21).

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21.10.2021 року у задоволені заяви відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення по цивільній справі №2/205/246/21 (205/6894/20) за вищевказаним позовом відмовлено, а заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2021 року по цивільній справі за № 2/205/246/21 (205/6894/20) за позовом Заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна, про визнання договору недійсним та витребування майна задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21.10.2021 року заочне рішення суду від 17.05.2021 року скасовано.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року у задоволені позовних вимог Заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська І.Ю. про визнання договору недійсним та витребування майна- відмовлено у повному обсязі.

Судові витрати по справі віднесено за рахунок позивача.

В апеляційній скарзі на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов; стягнути з відповідачів судовий збір.

У відзиві на апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року -залишити без задоволення, а рішення суду -без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року представник Дніпровської міської ради просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Відзиви на апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Самарської районної Ради народних депутатів м.Дніпропетровська від 19.02.1993 року за №46 «Про надання квартир» вирішено затвердити списки, зокрема список 6 Дніпропетровського авто електротранспортного заводу про надання однокімнатної квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 та членам її сім`ї: ОСОБА_4 сину, та ОСОБА_5 дочці, для проживання.

09.12.1993 року на підставі ордеру №284, виданого ОСОБА_1 та її сім`ї у складі 3 осіб було надано право на зайняття житлового приміщення площею 18,2 кв.м. однокімнатної квартири

АДРЕСА_4 було зареєстровано за Місцевою Радою на підставі рішення виконкому від 27.11.1993 року №1164, про що 07.04.1994 року видане реєстраційне посвідчення та зроблений запис в обліковій книзі №26 за реєстровим №2362.

Сторонами не оспорювалось, що до липня 2018 року вказана квартира фактично перебувала у володінні відповідача ОСОБА_1 , яка також була зареєстрована за такою адресою.

Із матеріалів справи вбачається, що 21.07.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі продажу нерухомого майна спірної квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю., та зареєстрований в реєстрі за №1118.

Як вбачається зі змісту вказаного договору, така спірна квартира належала на праві власності відповідачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.04.1997 року № 6/1096-97 та зареєстрованого в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації 23.04.1997 року і записаного у реєстрову книгу № 319-п-20.(т.2 а.с.251).

Далі, 28.12.2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. та зареєстровано в реєстрі за №1250.

Свідоцтво про право власності на житло, видане 23.04.1997 року № 6/1096-97, копія якого міститься в матеріалах даної цивільної справи Виконавчим комітетом міської ради не видавалось, реєстрація права власності та технічна інвентаризація спірної квартири Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради станом на 31.12.2012 року не проводилась, будь-яких листів із приводу реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 саме за відповідачем ОСОБА_1 не видавалось.

Суду не було також надано оригінал зазначеного свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.04.1997 року №6/1096-97, у зв`язку із чим суд розцінює копію такого документу як недопустимий доказ по справі.

Матеріалами справи також підтверджено, що у провадженні СВ Соборного відділу ДВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувало кримінальне провадження № 0002768 від 06.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України за фактом того, що невстановлені особи шляхом обману заволоділи вказаною спірною квартирою, яка належала територіальній громаді міста.

Разом із цим, за повідомленням органу досудового розслідування, станом на день розгляду даної цивільної справи, вказане кримінальне провадження є закритим, про підозру чи обвинувачення у такому провадженні жодній особі не повідомлялось.

Оскільки позивач наполягає на тому що вказане нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади міста поза волею власника, а відповідачі наполягають на тому, що вони є добросовісними набувачами такого майна, у зв`язку із чим воно не може бути витребувано у останнього власника, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність спору між сторонами із приводу речового права на таке майно, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.13 Конституції СРСР від 07.10.1977 р. Державною власністю є загальносоюзна власність, власність союзних республік, власність автономних республік, автономних областей, автономних округів, країв, областей та інших адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).

Відповідно до статей 31, 32 Закону України від 07 лютого 1991 року №697-XII «Про власність» (у редакції від 04 червня 1993 року) до державної власності в Україні належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Згідно зі статтею 35 вказаного Закону об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.

В даному випадку, судом першої інстанції встановлено, а сторонами не оспорювалась та визнавалась під час розгляду справи по суті обставина належності на праві власності саме територіальної громаді міста спірної квартири.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

В даному випадку, з огляду на наведені обставини, зміст матеріалів справи, наявність рішення виконкому від 27.11.1993 року №1164 про реєстрацію будинку АДРЕСА_5 за Місцевою Радою, суд не має сумніву щодо достовірності обставин належності такого майна у вказаний період до власності територіальної громади.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Дніпровська міська рада, яка від імені та в інтересах територіальної громади м.Дніпра здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, у зв`язку із чим має право заявити позов про витребування майна, що перебуває у власності цієї територіальної громади, з чужого незаконного володіння.

При цьому, прокурор вважається особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, тобто як представник держави в особі відповідних органів. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Таким чином, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. При цьому бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

В даному випадку невжиття Дніпровською міською радою, як компетентним органом, жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів територіальної громади міста через вибуття спірної квартири із її власності без належних на те правових підстав, суд першої інстанції правильно кваліфікував як бездіяльність. При цьому врахував, що цивільно-правовий спір між Дніпровською міською радою, та відповідачем не є спором між прокурором і вказаним органом місцевого самоврядування, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, щоб інтереси територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування не залишилися незахищеними, прокурор виконав свою субсидіарну роль, замінивши в судовому провадженні Дніпровську міську раду, яка протягом розумного строку декількох років, так і не звернулась до суду із відповідним позовом.

На думку суду в даному випадку, правовідносини, щодо яких виник спір, стосуються витребування у відповідача на користь територіальної громади м.Дніпра у порядку частини першої статті 388 ЦК України житлового приміщення, яке вибуло з володіння територіальної громади поза її волею, і прокурор у достатній мірі обґрунтував підстави для представництва, яке міститься в позові.

Звернення Заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, та наступне представництво інтересів такого органу в суді прокурором Правобережної окружної прокуратури в повній мірі узгоджується із вимогами ч.1 ст.24 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, що діяла на момент подання позовної заяви) та ст.56 ЦПК України.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який у подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором.

У частині першій статті 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

З огляду на частину п`яту статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі вирішувати питання їхнього відчуження.

Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частина восьма статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада, яка, маючи делеговані повноваження щодо здійснення права власності від імені територіальної громади м.Дніпро, повинна діяти виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

В даному випадку, судом встановлено, що Дніпровська міська рада жодних дій, передбачених чинним законодавством, для відчуження спірної квартири на корись третіх осіб не здійснювала, будь-якого рішення щодо приватизації спірної квартири органом приватизації не ухвалювалось, і відповідно свідоцтва про право власності на житло 23.04.1997 року за № 6/1096-97 не видавалось.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що таке майно вибуло із власності територіальної громади без волі власника та належних на те правових підстав.

У зв`язку із чим суд вважає, що в даному випадку у позивача наявне право на витребування вказаного майна шляхом віндикації, оскільки між позивачем, як власником, та відповідачем ОСОБА_3 як володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у такої особи не на підставі укладеного з власником договору.

Разом з тим, Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, Конвенція гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» закріплені принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

В межах розгляду даної справи судом встановлено, що 28.12.2018 року відповідач ОСОБА_3 набула у свою власність таке житлове приміщення у вигляді квартири на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_2 .

У свою чергу, відповідач ОСОБА_2 придбала 21.07.2018 р. у власність таку спірну квартиру за відплатним договором у іншого відповідача ОСОБА_1 .

При цьому, безпосередньо відповідач ОСОБА_1 набула у володіння спірне майно у 1993 році, а з 1997 року вважала себе титульним власником такого майна внаслідок приватизації. З вказаного часу і до моменту відчуження такого майна на користь останнього власника, тобто більше чим напротязі 20 років, будь-яких кримінальних проваджень щодо факту протиправного вибуття спірної квартири з власності територіальної громади державою ініційовано не було.

При цьому бази даних Державного реєстру речових прав, починаючи з 2018 року містили відповідні записи про реєстрацію відповідного права власності саме за відповідачами, і будь-яких обтяжень чи застережень щодо такого майна зареєстровано не було.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що будь-яка зацікавлена особа, навіть проявивши розумну обачливість, не могла бути проінформована про обставину спірного статусу щодо такого нерухомого майна, оскільки загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (згідно із п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач ОСОБА_3 набуваючи 28.12.2018 року у тому числі у володіння спірне житлове приміщення та укладаючи письмовий договір про оплатне придбання такого майна, який у свою чергу був посвідчений нотаріально, із дотримання нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, вочевидь не могла знати про те, що це майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м.Дніпра поза її волею і щодо такого майна існує відповідний спір.

Відповідне кримінальне провадження №0002768 від 06.11.2019 року було розпочате вже після набуття відповідачем ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру, і станом на день розгляду справи таке провадження є закритим, і вказані відповідачі будь-якого статусу підозрюваних чи обвинувачених у такому кримінальному проваджені не мали.

За таких обставин, перекладення на теперішнього власника спірної квартири, яка жодного порушення не вчинила, наслідків бездіяльності влади та задоволення позову у цій справі матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідача ОСОБА_3 а отже, буде непропорційним втручанням у права такої особи з боку держави.

В даному випадку конструкція, за якою такий добросовісний набувач при вищевказаних обставинах втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органу місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку задоволення віндикаційного позову і витребування у відповідача як добросовісного набувача спірного нежитлового приміщення призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

До аналогічних висновків щодо застосування права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року у справі №522/14454/15-ц (провадження №61-30882св18). Постанова Іменем України 22 січня 2020 року справа №520/7397/15-ц провадження №61-6759св1 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду.

Окрім цього, відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що така квартира є не тільки майном, що належить на праві приватної власності, відповідачу ОСОБА_3 , а є і єдиним житлом такої особи.

Статтею 8 вказаної Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

А тому, в даному випадку, втручання у право ОСОБА_3 порушить справедливий баланс інтересів, а саме: можливі позитивні наслідки вилучення у такої особи спірного майна для захисту інтересів територіальної громади не будуть більш важливими, ніж дотримання права вказаного власника, яка законним шляхом за відповідну плату добросовісно набула у власність майно, покладаючись на добросовісність дій продавця, і яка, внаслідок віндикації, може втратити не лише свою власність а й фактичне єдине місце проживання, та буде вимушена самостійно шукати способи компенсації понесених нею у зв`язку із придбанням такого майна витрат.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради про визнання договору недійсним та витребування майна, оскільки добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

Доводи апеляційної скарги, що набуття права на комунальне нерухоме майно в поза приватизаційний спосіб здійснено на підставі сфальсифікованих документів ОСОБА_1 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки станом на день розгляду справи відповідне кримінальне провадження №0002768 від 06.11.2019 року, яке було розпочате вже після набуття відповідачем ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру, є закритим, і вказані відповідачі будь-якого статусу підозрюваних чи обвинувачених у такому кримінальному проваджені не мали.

Доводи апеляційної скарги, що спірне нерухоме майно вибуло з комунальної власності поза волею власника, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначене не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

Відповідач ОСОБА_3 набуваючи 28.12.2018 року у тому числі у володіння спірне житлове приміщення та укладаючи письмовий договір про оплатне придбання такого майна, який у свою чергу був посвідчений нотаріально, із дотримання нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, вочевидь не могла знати про те, що це майно вибуло з комунальної власності територіальної громади м.Дніпра поза її волею і щодо такого майна існує відповідний спір.

За таких обставин, перекладення на теперішнього власника спірної квартири, яка жодного порушення не вчинила, наслідків бездіяльності влади та задоволення позову у цій справі матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідача ОСОБА_3 а отже, буде непропорційним втручанням у права такої особи з боку держави.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 не позбавлена можливості відновити своє право у спосіб звернення до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з вимогою про відшкодування збитків з підстав, передбачених ст.661 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 березня 2023 року по справі №725/1824/20.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова