ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5081/23 Справа № 174/482/22 Суддя у 1-й інстанції - Борцова А.А. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк

на заочне рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 15 березня 2023 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2022 року Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі АТ КБ ПриватБанк, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_3 з метою отримання банківських послуг підписала заяву № б/н від 13 жовтня 2007 року. Позичальник при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою позичальника підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ ПриватБанк, які були надані йому на ознайомлення в письмовій формі. Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, який в подальшому збільшився до 21 600,00 грн. Таким чином, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Позичальник зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. Однак, в процесі користування кредитним рахунком позичальник не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, чим порушив умови договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 померла. Її спадкоємці мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 21 липня 2019 року по 21 січня 2020 року. У даному випадку спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, в яких адреси реєстрації зазначено: АДРЕСА_1 .

30 червня 2021 року була направлена претензія кредитора до Вільногірської державної нотаріальної контори та 15 липня 2021 року була отримана відповідь, в якій зазначалось, що спадкоємці померлої ОСОБА_3 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ ПриватБанк.

Позивач вважав, що відповідачі є такими, що прийняли спадщину, оскільки спадкування обов`язків відбулося відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, так як відповідачі не відмовилися від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини.

При цьому позивач зазначав, що згідно з частиною третьою статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

10 вересня 2021 року до спадкоємців ОСОБА_3 було направлено лист-претензію, згідно якої позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 13 жовтня 2007 року становила 8 469,56 грн., яка складається із: 8 235,20 грн. заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 8 235,20 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 234,36 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Посилаючись на те, що спадкоємці в силу частини другої статті 1282 ЦК України зобов`язані задовольнити вимоги кредитора, позивач просив суд стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 жовтня 2007 року в розмірі 8 469,56 грн., а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2022 року у відкритті провадження щодо відповідача ОСОБА_2 відмовлено у зв`язку з його смертю.

Заочним рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 15 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ ПриватБанк відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ ПриватБанк, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявляє вимогу про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач є спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Апелянт вказує, що відповідач не надав доказів того, що розмір спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця по кредиту.

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції з`ясовано, що 13 жовтня 2007 року ОСОБА_3 звернулася до АТ КБ ПриватБанк з заявою, згідно з якою виявила бажання оформити на своє ім`я кредитну карту «Універсальна» та підтвердила, що вона погоджується із тим, що вона ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, своїм підписом підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також його місцезнаходження. На картку їй встановлено кредитний ліміт в сумі 300,00 грн., базова процентна ставка за кредитом 2,9 % на місяць на залишок заборгованості (а.с.35,36).

На підтвердження досягнення згоди щодо істотних умов цього договору між сторонами, позивачем також надано копію витягу з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.37-42).

Відповідно до копії довідки банку про кредитні картки надані за договором, позичальнику були надані картки, остання з терміном дії з 03.04.2017 по 03/21 (а.с.47), зміна кредитного ліміту відбувалась неодноразово, останній раз 19 грудня 2019 року була зменшена до 0,00 грн. (а.с.34).

Відповідно до копії виписки за договором № б/н за період з 29 червня 2007 року по 21 лютого 2022 року, у зв`язку з ненаданням грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом, з карток наданих ОСОБА_3 , списувались відсотки за прострочення кредиту, здійснювалось погашення простроченої заборгованості, списувалася сума штрафу за прострочення за кредитом, часткового погашалась заборгованість, здійснювалось поповнення карти, сплата за покупки та послуги, тощо (а.с.22-33).

На підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_3 перед банком за кредитним договором № б/н від 13 жовтня 2007 року позивачем надано розрахунок заборгованості, згідно з яким станом на 20 лютого 2022 року заборгованість складає 8 469,56 грн., з яких: 8 235,20 грн. заборгованість за тілом кредиту; 234,36 грн. заборгованість за простроченими відсотками (а.с.20-21).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Вільногірськ Дніпропетровської області, актовий запис № 138 (а.с.55).

10 червня 2021 року АТ КБ ПриватБанк звернулося до Вільногірської державної нотаріальної контори з претензією кредитора, відповідно якої банк повідомив про укладення між ОСОБА_3 та АТ КБ ПриватБанк кредитного договору № б/н та наявність у ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 8 469,56 грн. Оскільки остання померла, банк просив повідомити чи заводилась спадкова справа після смерті боржника та включити кредиторські вимоги в спадкову масу (а.с.57).

Згідно копії відповіді завідуючої Вільногірської державної нотаріальної контори Канюги О.В. від 06 липня 2021 року спадкоємці боржника ОСОБА_3 до нотаріальної контори не звертались, будуть повідомлені про зміст претензії, якщо приймуть спадщину (а.с.58).

Також, АТ КБ ПриватБанк зверталося до спадкоємців померлої ОСОБА_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з листом-претензією про необхідність сплати заборгованості, яка рахується за померлою ОСОБА_3 в розмірі 8 469,56 грн. (а.с.59,60).

Факт реєстрації ОСОБА_3 з 21 вересня 1993 року за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується копією сторінок її паспорту (а.с.48-49).

Факт реєстрації ОСОБА_1 за адресою боржника ОСОБА_3 підтверджується копією паспорта відповідача, відповідно до якого він з 12 липня 2004 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.50-51).

Відповідно до інформації, наданої виконавчим комітетом Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, станом на 21 липня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.106).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач у справі є спадкоємцем за законом або заповітом померлої ОСОБА_3 , а спадкодавець ОСОБА_3 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно мешкала разом з відповідачем або він іншим чином прийняв спадщину, розмір часток у праві на спадщину відповідача, наявність спадкового майна та його вартість.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Згідно з приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зі змісту статей 608, 1218, 1219 ЦК України вбачається, що у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки ОСОБА_3 померла, то відповідати перед АТ КБ ПриватБанк на підставі статей 1281, 1282 ЦК України за борги спадкодавця має спадкоємець у межах вартості майна одержаного у спадщину.

Аналогічні роз`яснення надані в абзаці 2 пункту 32 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин № 5 від 30 березня 2012 року, де зазначено, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

10 червня 2021 року АТ КБ ПриватБанк було складено претензію кредитора в порядку статті 1281 ЦК України до спадкоємців ОСОБА_3 вих. № SAMDNS664, яку було направлено 30 червня 2021 року до Вільногірської державної нотаріальної контори (а.с.57).

Листом № 217/02-14 від 06 липня 2021 року Вільногірською державною нотаріальною конторою було повідомлено АТ КБ ПриватБанк про те, що претензія кредитора з вимогами до спадкоємців ОСОБА_3 одержана та заведена спадкова справа № 126/2021 (а.с.58).

Таким чином, АТ КБ ПриватБанк, як позивач, зобов`язаний довести, що саме відповідач є спадкоємцем померлого, прийняв після нього спадщину та вартість майна, прийнятого спадкоємцем у спадщину.

Згідно статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначено: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України вважає ОСОБА_1 таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Основною умовою для визнання спадкоємця таким, що своєчасно прийняв спадщину, є факт його постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не факт реєстрації місця проживання спадкоємця за адресою місця реєстрації спадкодавця.

Крім того, сам факт реєстрації місця проживання відповідача за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини не є належним та допустимим доказом того, що саме відповідач є спадкоємцем та прийняв після померлої ОСОБА_3 спадщину.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Жодних доказів того, що відповідач на час відкриття спадщини ОСОБА_3 дійсно постійно фактично проживав з останньою та прийняв спадщину після її смерті, позивачем не надано, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі твердження позивача є недоведеними.

Спадкова справа № 126/2021, заведена Вільногірською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_3 , також не дає підстав вважати встановленими обставини, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог. Інформації щодо спадкоємців ОСОБА_3 вказана спадкова справа не містить, а заведена вона була 06 липня 2021 року лише на підставі претензії самого ж позивача як кредитора АТ КБ ПриватБанк.

При цьому, суд також звертає увагу, що відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Належних документів, які б підтверджували родинні зв`язки відповідача зі спадкодавцем позивачем суду не надано, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити до якої черги спадкоємців за законом може належати відповідач та чи має він взагалі право на спадкування після смерті ОСОБА_3 .

Жодних доказів того, що відповідач не був усунутий від спадкування іншими спадкоємцями позивачем також не надано.

Положеннями статті 1282 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Правило, передбачено частиною другою статті 1282 ЦК України, відповідно до якого встановлено, що задоволення вимог кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку, може бути застосовано виключно у випадку наявності спадкоємців, які прийняли спадщину.

В той же час, судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно.

Тобто, тільки у випадку наявності двох обов`язкових умов, а саме: належних та допустимих доказів щодо існування спадкоємців та прийняття ними спадщини після померлого; встановлення факту відмови спадкоємців здійснити одноразовий платіж в рахунок задоволення вимог кредитора; стане можливим задоволення вимог кредитора шляхом накладення стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Встановивши відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_3 та що він прийняв спадщину після її смерті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 13 жовтня 2007 року є недоведеними.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про те, що відповідач є спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також те, що відповідач не надав доказів того, що розмір спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця по кредиту, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказів того, що відповідач на час відкриття спадщини ОСОБА_3 дійсно постійно фактично проживав з останньою та прийняв спадщину після її смерті, позивачем банком ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги покладенням на спадкоємців обов`язку сплатити заборгованість в межах вартості спадкового майна, АТ КБ ПриватБанк не зазначив та не надав жодного доказу про наявність у спадкодавця на праві власності за життя будь-якого рухомого/нерухомого майна та щодо його вартості. При цьому позивач не заявляв суду відповідних клопотань про витребування відомостей щодо наявності у спадкодавця будь-якого рухомого/нерухомого майна та його вартості.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду апеляційної інстанції про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Зважаючи, що позивачем є юридична особа банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Заочне рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 15 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 06 червня 2023 року.

Судді: