Номер провадження: 22-ц/813/1944/23
Справа № 522/3192/21
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.09.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

23 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказула, що з відповідачем позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з 05.06.1998 р. по 24.10.2007 р., що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу, про розірвання шлюбу, копією рішення Сімейного суду Лимасола Республики Кіпр від 24.10.2007 року, яке набрало законної сили 29.11.2007р., та відповідно цим рішенням суду шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Під час шлюбу з відповідачем сторонами було набуто нерухоме майно у спільну сумісну власність та оформлено на ім`я відповідача.

Позивач зазначає, що враховуючи істотну вартість особистого внеску позивача, вартість її частки підлягає збільшенню. Таким чином просила суд виділити позивачу у натурі з урахуванням, що її частка становить 2/3 від вартості спільного майна :

1. квартиру АДРЕСА_1 ;

2. нежитлові приміщення АДРЕСА_2 ;

3. гараж АДРЕСА_3 ;

що в сукупному становить у грошовому виразі 5 677 354,00 грн, що менше вартості 2/3 часток на 474 280,67 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.09.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовлено у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, 13.10.2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення, прийнятим з порушення норм матеріального права, без встановлення всіх обставин по справі, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та постановлене з численним порушенням норм матеріального та процесуального права, а отже підлягає скасуванню.

При цьому вказує, що судом першої інстанції було зроблено невірний висновок, стосовно того, що положеннями ЦК аргументи позивача в частині того, що строк позовної давності обчислюється з дня виявлення порушення прав позивача, в даному випадку позивач проживала в квартирі, яка є спільним майном подружжя і була звідти примусово без її згоди та з порушенням законодавства виселена колишнім чоловіком, про що порушена кримінальна справа, у тому числі щодо позбавлення її житла, про перебування на лікуванні та поважність причин почуті не були.

Наголошує, що позивач дізналася про порушення її права у жовтні 2019 року, оскільки саме у жовтні 2019 року довідалась від державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, що відповідач 03.09.2019 року здійснив реєстрацію права власності на себе на наступні об`єкти нерухомого майна: квартира АДРЕСА_4 , так і на гараж № НОМЕР_1 та нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , позивач проживала у зазначеній квартирі, користувалась нежитловими приміщеннями протягом усього часу, який минув з розірвання шлюбу і до її примусового позбавлення житла у цій квартирі та реєстрації права власності за відповідачем, з позовом про розподіл спільного майна подружжя, до якого відносяться і зазначені об`єкти, звернувшись до суду 23.02.2021 року, тобто в межах 3-х річного строку позовної давності коли позивач як співвласник дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності.

Позивач у позові зазначила, що відповідачем було вчинено протиправні дії щодо неї, а саме проникли в спірну квартиру АДРЕСА_4 , де проживала позивач шляхом вибиття вікон та із застосуванням фізичного насильства виштовхали її з даної квартири та пограбували її особисте майно, цінності і кошти, що підтверджується витягами з ЄДРДР про реєстрацію кримінального провадження.

Внаслідок злочинних дій у позивачки погіршився стан здоров`я і вона вимушена була проходити лікування з січня по червень 2018 року.

Захопивши таким чином у фактичне користування спірну квартиру та позбавивши позивача єдиного житла, відповідач ОСОБА_2 звернувся до реєстратора, який за інформацією, яку надав відповідач, 03.09.2019 року вчинив державну реєстрацію права власності на його ім`я.

Про вказане позивач дізналася 17.10.2019 року, коли звернулась до державного реєстратора з метою реєстрації спільної власності на підставі судових рішень, проте їй було повідомлено, що реєстрація вже вчинена за відповідачем і до сьогодні позбавлена проживання та користування як квартирою, так і вищезазначеними нежитловими приміщеннями.

Апелянт звертає увагу колегії суддів, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не було надано оцінки доводам позивачки та доказам, які підтверджують поважність причин звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя у лютому 2021 року.

09 грудня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому посилаючись на те, що ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 спірне майно та, вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з вимогами про визнання вищевказаних договорів недійсними. Підставою слугувало те, що ОСОБА_1 вважала майно спільною сумісною власністю подружжя.

13.02.2012 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №2/1522/8917/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24.01.2013 року, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено.

Обґрунтовуючи задоволення позовних вимог суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя та були відчужені відповідачем без згоди позивача.

Наголошує, що саме з 24.01.2008 року (момент звернення до суду з вимогою про визнання правочинів недійсними на підставі того, що спірне майно є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 могла дізнатись та взагалі знала про порушення її прав як співвласника нерухомого майна подружжя.

Окрім цього, ОСОБА_1 у січні 2018 року зверталась до Кваліфікаційно-Дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області на дії адвокатів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які представляли інтереси ОСОБА_2 , з приводу спірного нерухомого майна.

Станом на момент звернення ОСОБА_1 спірне майно було зареєстровано за ОСОБА_2 та позивачу це повинно було бути відомо про цей факт та остання могла звернутись до суду з відповідними вимогами.

Жодних доказів про неможливість подання позовної заяви до 2018 року та після 2018 року позивачем до суду не надавалося та в матеріалах справи не міститься.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.11.2021 року було відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.09.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Ухвалою від 05 листопада 2021 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

Сторони до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялися, з прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що апелянт просив здійснювати розгляд справи за його відсутністю, від заявника надійшла заява відповідно до якої він просить справу розглядати за його відсутності.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

З відповідачем позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з 05.06.1998р. по 24.10.2007р., що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу, про розірвання шлюбу, копією рішення Сімейного суду Лимасола Республики Кіпр від 24.10.2007 року, яке набрало законної сили 29.11.2007р., та відповідно цим рішенням суду шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Зазначена обставина також підтверджена рішенням суду по справі № 2/1522/8917/11 від 13.02.2012 року.

Під час шлюбу з відповідачем сторонами було набуто у спільну сумісну власність та оформлено на ім`я відповідача, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наступне майно:

1. Квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 151,3 кв.м. (свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 04.05.2005, зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 12.05.2005р.).

2. Гараж АДРЕСА_3 , загальною площею 29,5 кв.м. (свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.05.2005, зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 16.05.2005р.).

3. Нежитлові приміщення №6, що знаходяться по АДРЕСА_5 , загальною площею 31,7 кв. м. (свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.05.2005).

4. Нежитлова будівля, загальною площею 1278,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (договір купівлі-продажу від 27.07.2007, р/н 2062, зареєстрований 13.08.2007).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2012 року (справа № 2/1522/8917/11) позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу задоволено та визнано недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.07.2007 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., р/н 5296; договір купівлі-продажу гаражу АДРЕСА_3 , укладений 20.07.2007 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., р/н 5301; договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 6 в будинку АДРЕСА_5 , укладений 20.07.2007 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., р/н 5305.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.01.2013 року по вказаній справі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 відхилено та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2012 року залишено без змін.

Мотивувальна частина

застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суд не вважає причини пропуску строку позовної давності позивачкою переконливими, а заперечення на застосування строків позовної давності не є поважними з огляду на те, що предметом розгляду даної справи є поділ спільного майна подружжя.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Під час шлюбу з відповідачем сторонами було набуто у спільну сумісну власність та оформлено на ім`я відповідача, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наступне майно:

1. Квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 151,3 кв.м. (свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 04.05.2005, зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 12.05.2005р.).

2. Гараж АДРЕСА_3 , загальною площею 29,5 кв.м. (свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.05.2005, зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 16.05.2005р.).

3. Нежитлові приміщення №6, що знаходяться по АДРЕСА_5 , загальною площею 31,7 кв. м. (свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.05.2005).

4. Нежитлова будівля, загальною площею 1278,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (договір купівлі-продажу від 27.07.2007, р/н 2062, зареєстрований 13.08.2007).

Враховуючи наведене, дослідивши надані сторонами докази, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірне майно було придбано у період шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Водночас, суд зробив помилковий висновок в частині наявності підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин.

Так, відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності.

Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між сторонами розірвано 24.10.2007 року, з позовом про поділ майна подружжя позивачка звернулася до суду в лютому 2021 року. Крім того, судом встановлено, що 2012 році позивач зверталась до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу щодо майна зазначеного в даному позові. Крім того, ухвалою апеляційного суду позивачу роз`яснено право на звернення до суду з позовом щодо захисту права власності на зазначені об`єкти. Тобто, з вказаного часу позивачка як співвласник майна подружжя дізналася про порушення її права власності і саме з вказаного часу почався перебіг строку позовної давності для вимог про поділ майна подружжя.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду з наступних підстав.

До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина перша - друга статті 20 СК України).

Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 710/122/20 (провадження № 61-6223св21) зазначено, що «перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14456цс18), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження 61-5400св19)».

Відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що зі сторони відповідача існують перешкоди у користуванні спільним майном, тому вона звернулась із позовом про поділ майна подружжя.

Розірвання шлюбу між сторонами рішенням суду не свідчить про наявність у позивача перешкод у користуванні спільним майном подружжя.

Позивач вказує, що дізналася про порушення її права у жовтні 2019 року, оскільки саме у жовтні 2019 року довідалась від державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, що відповідач 03.09.2019 року здійснив реєстрацію права власності на себе на наступні об`єкти нерухомого майна: квартира АДРЕСА_4 , так і на гараж № НОМЕР_1 та нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , позивач проживала у зазначеній квартирі, користувалась нежитловими приміщеннями протягом усього часу, який минув з розірвання шлюбу і до її примусового позбавлення житла у цій квартирі та реєстрації права власності за відповідачем, з позовом про розподіл спільного майна подружжя, до якого відносяться і зазначені об`єкти, звернувшись до суду 23.02.2021 року, тобто в межах 3-х річного строку позовної давності коли позивач як співвласник дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2012 року (справа № 2/1522/8917/11) позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу задоволено та визнано недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.07.2007 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., р/н 5296; договір купівлі-продажу гаражу АДРЕСА_3 , укладений 20.07.2007 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., р/н 5301; договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 6 в будинку АДРЕСА_5 , укладений 20.07.2007 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., р/н 5305.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.01.2013 року по вказаній справі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 відхилено та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2012 року залишено без змін.

Тобто, після ухвалення вказаного рішення вказане нерухоме майно повернулось до складу спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 після прийняття ухвали апеляційного суду Одеської області від 24.01.2013 року проживала у спірній квартирі та користувалась спіним гаражем.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 22.01.2018 року (Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000511 від 23.01.2018 року), невстановлені особи знаходячись за адресою: АДРЕСА_6 , самовільно зайняли приміщення вищезазначеної квартири, належної потерпілій.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно на виконання ухвали Апеляційного суду Одеської області від 24.01.2013 року (тобто фактичне виконання рішення суду, відновлення становища, що існувало до укладення недійсних правочинів) ОСОБА_6 було здійснено 03.09.2019 року.

Із наведено вбачається, що до вересня 2019 року право позивача на належну їй частину у спільному майні не порушувалось відповідачем.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що спір між сторонами щодо поділу майна виник у вересні 2019 року, оскільки відповідач почав чинити перешкоди в користуванні спірною квартирою, то саме з цього часу слід відраховувати позовну давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права. Оскільки позивач звернувся із зазначеним позовом до суду у лютому 2021 року, тобто в межах строку позовної давності, то відсутні підстави для застосування позовної давності.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції помилково ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із пропуском нею строку позовної давності.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, відповідно до позовної заяви (про зменшення позовних вимог) ОСОБА_1 просила суд:

Поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 право власності на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 .

Поділити інше сумісне майно подружжя за варіантом позивача шляхом поділу в натурі:

виділити у натурі та визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 право особистої приватної власності на наступні об`єкти:

-нежитлові приміщення №6, що знаходяться по АДРЕСА_5 ;

-гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться по АДРЕСА_5

виділити у натурі та визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на наступні об`єкти:

-нежитлову будівлю, загальною площею 1278,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за різницю у вартості часток в розмірі 908 246,50 грн. та припинити право спільної сумісної власності подружжя на зазначені вище об`єкти.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943 цс 16.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначене та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.09.2021 року скасувати та прийняти нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.09.2021 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити частково.

Поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- частину квартири АДРЕСА_1 ;

- частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 ;

- гаражу № НОМЕР_1 , що знаходиться по АДРЕСА_5 ;

- нежитлової будівлі, загальною площею 1278,9 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 квітня 2023 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: С.О. Погорєлова

А. П. Заїкін