ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/4274/20 Номер провадження 22-ц/814/1741/23Головуючий у 1-й інстанції Поліщук Т.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді-доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача адвокат Маслова О.Г.

представник відповідача адвокат Романченко О.М.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 січня 2022 року, ухвалене суддею Поліщук Т.В., повний текст рішення складено - 21 січня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

та за зустрічним позовом представника ОСОБА_2 адвоката Романченка Олексія Михайловича до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

17 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_1 на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 11.02.2005 року постійно зареєстрована і мешкає в 2-х кімнатній квартирі АДРЕСА_1 . Вказану квартиру отримала для проживання її бабуся ОСОБА_3 зі своїм чоловіком ОСОБА_4 , де вони проживали разом з матір`ю позивача ОСОБА_5 . Окрім бабусі і матері позивача, у квартирі також проживав брат позивача ОСОБА_6 . ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 помер у 2014 році та у квартирі залишилися проживати позивач зі своєю матір`ю. Також, у цій квартирі зареєстрований брат позивача ОСОБА_2 . За все життя позивача у спірній квартирі відповідач ОСОБА_2 ніколи не мешкав, у спірній квартирі відсутнє його місце для сну, будь-які побутові предмети та особисті речі, на проживання в квартирі відповідач не претендував, гроші на оплату комунальних послуг не надавав. Під час хвороби їх спільної з відповідачем матері весь догляд за нею здійснювала позивач, відповідач ні фізично, ні матеріально не допомагав. Після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач залишилася проживати в квартирі сама та несе всі витрати по утриманню квартири, сплачує комунальні послуги. Позивач зазначає, що відповідач не проживає за місцем реєстрації більше 20 років, тобто понад шість місяців, без поважних причин, участі в утриманні спірного житла, сплати комунальних послуг не приймає.

13.07.2020 року представник ОСОБА_2 адвокат Романченко О.М. подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, в якій просить зобов`язати ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 комплект ключів від вхідних дверей до спірної квартири (а.с. 53-54).

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 з 01.07.1998 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 та ОСОБА_1 з березня 2020 року незаконно чинить перешкоди у користуванні ОСОБА_2 вищевказаною квартирою, а саме, змінила замки на вхідних дверях, не надає ОСОБА_2 комплект ключів від вхідних дверей, внаслідок чого у нього відсутній доступ до квартири та він обмежений у можливості нею користуватись. В той же час, у спірній квартирі знаходяться особисті речі, одяг та меблі ОСОБА_2 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.12.2020 року зустрічна позовна заява ОСОБА_2 в особі представника адвоката Романченка О.М. до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою прийнята до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житло (а.с. 62-63).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в особі представника адвоката Романченка Олексія Михайловича до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову мотивоване тим, що позивач у даній справі не довела факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, позивач у даній справі не надала належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин, стороною позивача не доведено, що ОСОБА_2 втратив інтерес до спірного житла. Відповідач зареєстрований у спірній квартирі, іншого житла у власності не має, що не заперечується сторонами, а його тривале непроживання в спірній квартирі пов`язане з об`єктивними причинами та не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. Встановлені обставини у справі є поважними причинами непроживання ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні. Окрім того, пред`явлення відповідачем зустрічного позову свідчить про невтрату ним інтересу до спірного житла. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи стороною позивача не доведено, тому суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням.

В частині вирішення зустрічного позову суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про усунення відповідачу перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням шляхом зобов`язання позивача надати відповідачу комплект ключів від вхідних дверей до квартири, оскільки ОСОБА_2 не вчиняв активних дій на відновлення свого порушеного права, не прохав позивача надати йому ключі від вхідних дверей квартири, факт чинення відповідачу позивачем перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом не надання ключів від вхідних дверей до квартири не встановлений, матеріали справи доказів на підтвердження даної обставини не містять, тому з урахуванням визначеного стороною відповідача способу захисту порушеного права, відсутності належних, достатніх та допустимих доказів про предмет доказування, правові підстави для задоволення зустрічних позовних вимог відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та ухвалити нове рішення в цій частині про їх задоволення, в іншій частині судове рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції у рішенні зроблені взаємовиключні висновки, що суперечать один одному, тому не можуть бути підставою для прийняття законного і обгрунтованого рішення суду. Вказує, що відповідач є старшим братом по матері, з яким вони ніколи разом не жили у квартирі, у нього не з`явилося ні свого ліжка, ні місця для сну, для зберігання речей, приготування їжі. Зі слів бабусі позивачу відомо, що відповідача зареєстрували у спірній квартирі після повернення зі служби в армії на його прохання, оскільки реєстрація потрібна була для його працевлаштування. Після укладення шлюбу з ОСОБА_7 він весь час постійно мешкає зі своєю дружиною та їх дочкою в с. Солоницівка Дергачівського району Харківської області, саме цю адресу назвав відповідач на запитання суду про його фактичне місце помешкання. Вказує, що відповідач ніколи не проживав у спірній квартирі, ремонт не проводив, не витрачав кошти на оплату комунальних послуг, догляду за хворою матір`ю не здійснював. Після смерті матері у 2018 році позивач залишилася проживати одна у квартирі, відповідач декілька разів з`являвся, кричав, що буде вирішувати долю квартири, оскільки у нього з`явилося бажання покращити своє матеріальне становище, він повідомив, що має намір її продати, гроші поділити. Вказує, що доказів проживання відповідача у спірній квартирі до суду не було надано. Позивач зазначає, що вона замки у вхідних дверях квартири після смерті матері не міняла, а відповідач не надав доказів зміни нею замків з метою створення йому перешкод у користуванні житловою площею. Згідно відповіді Московського ВП ГУ НП в Харківській області за період з 01.01.2018 року по 25.03.2020 року ніякої інформації від ОСОБА_2 з привод перешкоджання у користуванні ним житлом у спірній квартирі в поліцію не надходило. Вказує, що рішення суду містить протиріччя щодо висновку про заміну нею вхідних замків у спірній квартирі, такий висновок суду не відповідає дійсним обставинам справи. Також вказує, що є безпідставним висновок суду про те, що відповідач не має іншого житла у власності. Відповідач постійно проживає зі своє сім`єю в смт. Солоницівка у будинку, який придбано у період шлюбу, що є спільним сумісним майном подружжя, та він має у ньому право власності на його частину, що також підтверджується інформацією з державного реєстру нерухомого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Романченко О.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Отже, предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , в іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено, тому апеляційним судом не переглядається.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 08.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01.11.2022 року у даній справі відкрито апеляційне провадження (а.с. 145).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03.04.2023 року дана справа призначена до розгляду на 29.05.2023 року на 11-20 год., з повідомленням учасників справи (а.с. 163).

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, щоза адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 11.02.2005 року, квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності, що не заперечується сторонами (а.с. 10).

Відповідач у спірній квартирі постійно проживав до укладення шлюбу з ОСОБА_7 у 2001 році, на теперішній час постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 , витрати по утриманню спірної квартири відповідач не несе, за комунальні послуги не сплачує. Раніше, до своєї смерті у цій квартирі проживали бабуся сторін ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати сторін ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та брат позивача ОСОБА_6 , який помер у 2014 році (а.с. 8,9).

Згідно акту, складеного 11.03.2020 року за участю мешканців будинку АДРЕСА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , в квартирі АДРЕСА_5 вище зазначеного будинку з 2000 року постійно проживає ОСОБА_1 . З 1998 року у зазначеній квартирі зареєстрований, але не проживає з 1998 року ОСОБА_2 , його особисті речі в квартирі відсутні, після смерті своєї матері ОСОБА_5 . ОСОБА_2 почав періодично приїжджати до квартири та вчиняти своїй сестрі ОСОБА_1 сварки (а.с. 24).

Згідно повідомлення Московського ВП ГУНП в Харківській області від 26.03.2020 року, згідно наявних облікових даних Московського ВП ГУНП в Харківській області інформація від ОСОБА_2 з приводу перешкоджання у користуванні житлом в квартирі АДРЕСА_1 , у період з 01.01.2018 року по 25.03.2020 року в Московський ВП не надходила (а.с. 82).

Допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 показала, що знає позивача з її народження, допомагала разом зі своїм чоловіком їх родині, відповідача знає з 1990-х років, вона погано ставиться до відповідача. Спірна квартира має дві кімнати та вона часто буває у цій квартирі, заходила спочатку до бабусі сторін, а потім до їх матері, коли вона хворіла. У квартирі знаходяться старі меблі, які ставив відповідач ще у 1990-х роках та його старі особисті речі. Після смерті бабусі і брата, які померли у 2005 році, позивач проживала разом з матір`ю, яка померла у 2018 році, потім позивач проживала у квартирі сама. Відповідач інколи дуже рідко приходив до квартири, нічого в квартирі не робив. Відповідач приходив до квартири, вибивав двері у тамбурі, сказав їй, що в нього нема ключів, вона повідомила йому, що позивача немає вдома.

Допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_15 показала, що вона знає позивача та є її сусідкою з 2004 року, їх квартири знаходяться на одній сходовій клітці, у спірній квартирі проживали позивач, її мати та брат ОСОБА_16 , мати позивача хворіла та за нею доглядали позивач і брат позивача ОСОБА_16 , зі слів матері позивача вона знає, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі, але не проживає, до квартири свідок не заходила, оскільки мати і брат позивача хворіли на туберкульоз і позивач перебуває на медичному обліку.

Допитана у суді першї інстанції свідок ОСОБА_14 показала, що вона знайома з позивачем та є її сусідкою з 2001 року, відповідача вона не знає. У спірній квартирі проживали позивач, її мати, брата позивача ОСОБА_16 вона погано пам`ятає, у квартирі вона була п`ять років тому та квартира перебувала у жахливому стані через бідність, зі слів сусідів вона дізналась, що в минулому році до квартири приходив відповідач та його не пустили до квартири.

Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_17 показав, що він знає відповідача з дитинства, протягом 1998-2005 років приходив у гості до спірної квартири, інколи ночував в ній, відповідач там жив. Свідок бачив, що відповідач намагався брати участь у благоустрою квартири, п`ять років тому брав кредит для цих цілей, встановив лічильника на воду та придбав до них сантехніку, про що він дізнався зі слів відповідача у 2014-2016 роках. Згодом лічильники у трубі змінені були за рахунок сусідки ОСОБА_8 . Також свідок знає, що відповідача не пускають до спірної квартири. Відповідач зареєстрував шлюб у 2001 році, після чого проживав з дружиною у бабусі, у 1999 році в квартирі знаходилася його форма та особисті речі. Квартира має дві кімнати, відповідач спав на дивані, позивача у квартирі не було, мати і бабуся проживали в іншій квартирі.

Допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_7 показала, що відповідач є її чоловіком, у 2001 році вони зареєстрували шлюб, до укладення шлюбу відповідач жив у спірній квартирі на ОСОБА_18 , а після реєстрації шлюбу вони жили у смт. Солоніцівка. Відповідач після 2001 року приїзжав до спірної квартири, завозив овочі та залишався там ночувати у матері, у позивача з відповідачем були дружні відносини, коли їх спільна мати померла у 2018 році, відповідач за власні кошти організував її поховання. Квартира перебувала у жахливому стані, а позивач відмовилася спілкуватися з ними. Через півроку після смерті матері вона разом з відповідачем приїхали до квартири, проте, на дзвінки квартиру ніхто не відчинив, сусідка до тамбуру їх не пустила, сказала, що позивача немає вдома. Протягом 2018-2020 років вони приїжджали до квартири, виходила дівчина та повідомили їм, що вона є квартиранткою, у подальшому позивач не відчиняла їм двері. Свідок вказала, що у спірній квартирі знаходяться меблі, а саме, стінка, диван, що придбані відповідачем, а також його фотоальбоми. Відповідач допомагав матері продуктами, у 2001 році надавав гроші на оплату комунальних послуг, а потім за комунальні послуги за квартиру не сплачували.

Також, у суді першої інстанції досліджений наданий стороною відповідача відеозапис розмови відповідача з позивачем, з якого вбачається, що позивач не заперечує проти того, що змінила замки на дверях до квартири, проте, відповідач не прохав позивача надати йому ці ключі.

Крім цього, як встановлено судом першої інстанції, після смерті у 2018 році матері сторін ОСОБА_5 між позивачем і відповідачем виникли суперечки з приводу користування квартирою АДРЕСА_1 , позивачем змінені замки на вхідних дверях квартири, що унеможливлює відповідачу доступ до спірного житла, у спірній квартирі знаходяться меблі та особисті речі, що належать відповідачу, що не заперечується сторонами та підтверджується показами свідків.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

У справах про наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

У постанові Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Згідно ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 Житлового кодексу Української РСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуваннямфактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71,72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Розглядаючи справу, суд має враховувати інтереси всіх сторін і вирішувати спір залежно від установленого та на підставі закону, а також враховуючи, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло.

Апеляційний суд у складі колегії суддівне погоджується з висновком суду суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Предметом первісного позову ОСОБА_1 є визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1 на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України.

Розглядаючи первісний позов по суті заявлених вимог, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та прийшов до помилкового висновку про відмову у його задоволенні, мотивувальна частина рішення суду містить протиріччя щодо висновків суду при вирішенні спору, що викликає сумніви у його законності і обгрунтованості.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, спірна квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності, на час виникнення спору у ній значаться зареєстрованими ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції, встановивши наступні фактичні обставини, зокрема, що відповідач у спірній квартирі постійно проживав до укладення шлюбу, тобто до 2001 року, на теперішній час постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 , витрати по утриманню спірної квартири відповідач не несе, за комунальні послуги не сплачує, згідно акту, складеного 11.03.2020 року за участю мешканців будинку АДРЕСА_4 , у квартирі АДРЕСА_5 з 2000 року постійно проживає ОСОБА_1 , з 1998 року у зазначеній квартирі зареєстрований, але не проживає з 1998 року ОСОБА_2 , його особисті речі в квартирі відсутні, після смерті своєї матері ОСОБА_5 . ОСОБА_2 почав періодично приїжджати до квартири та вчиняти своїй сестрі ОСОБА_1 сварки, згідно повідомлення Московського ВП ГУНП в Харківській області від 26.03.2020 року інформація від ОСОБА_2 з приводу перешкоджання у користуванні житлом в квартирі АДРЕСА_1 у період з 01.01.2018 року по 25.03.2020 року в Московський ВП не надходила, прийшов до висновку про відмову у позові ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жиловим у спірній квартирі.

Однак, колегія суддів, з урахуванням встановлених судом першої інстанції фактичних обставин у справі, приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 є доведеним та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1,2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

По справі вбачається, що з часу укадення шлюбу у 2001 році з ОСОБА_7 відповідач ОСОБА_2 постійно проживає зі своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 .

Спірна квартира АДРЕСА_1 є 2-кімнатною, станом на 2001 рік в ній проживали бабуся позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , її чоловік ОСОБА_4 , мати позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , брат позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 , який помер у 2014 році. Після смерті матері позивач ОСОБА_1 з кінця 2018 року проживає сама у квартирі, сама несе витрати зі сплати комунальних послуг, заборгованість з яких є значною, виходячи з досліджених квитанцій, з яких вбачається, що станом на 01.11.2018 рік, тобто перед смертю матері, борг за опалення становив 19 542,39 грн. (а.с. 11-23). Наявність боргу з комунальних послуг спростовує доводи представника відповідача про те, що відповідач за життя матері давав їй гроші для сплати комунальних послуг.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду докази того, що з часу укладення шлюбу та створення сім`ї не втратив зв`язок зі спірною квартирою. Суду не надано докази того, що відповідач брав участь у сплаті комунальних послуг, які нараховувалися на 3-х осіб (мати, позивач та він), тобто і на нього, з урахуванням його реєстрації у спірній квартирі, що з 2001 року він брав участь у ремонті квартири тощо, допитані у суді першої інстанції в якості свідків сусіди спірної квартири вказали на те, що вона перебуває у жахливому стані із-за бідності сім`ї.

Відповідачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він ніс матеріальні витрати по утриманню спірної квартири (придбання сантехніки, побутової техніки, будматеріалів тощо).

Також відповідачем не надано докази (акти огляду тощо) про те, що у квартирі маються його речі, які йому потрібні та якими він користується. Як вбачається із акту від 11.03.2020 року, складеного сусідами спірної квартири, з 1998 року відповідач ОСОБА_2 у ній не проживає, особисті речі його у квартирі відсутні (а.с. 24).

Обгрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1 вказувала, що мати ОСОБА_5 хворіла, мала надзвичайно велику вагу, потребувала догляду, позивачу ОСОБА_1 постійно допомагали сусіди, хто чим міг (грошима, речами, фізичноб допомогою), при цьому вказувала, що відповідач ОСОБА_2 участі по догляду матері не брав, у випадку падіння матері приходилося викликати працівників МЧС, щоб її підняти. Відповідач ОСОБА_2 не надав суду докази щодо участі у догляді матері, у її похованні.

Таким чином, по справі вбачаться, що факт непроживання відповідача у спірній квартирі підтверджується актом від 11.03.2020 року, складеного за участю сусідів, який ними підписаний та підтверджений допитаними у суді першої інстанції свідками, які його склали та підписали, що вказує на належність та допустимість цього акту як доказу у справі у розумінні ст. 76-80 ЦПК України, відповідач ОСОБА_2 не довів суду, що у спірній квартирі знаходяться його речі, тому є законні підстави вважати, що відповідач ОСОБА_2 без поважних причин не проживає у спірній квартррі понад строк, встановлений ст. 71 ЖК України.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду доказів того, що з боку позивача чиняться перешкоди для його проживання у квартирі, відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач змінила замок на вхідних дверях квартири і його не впускає до неї, відповідачем не надано акти та будь-які інші докази в цій частині, згідно повідомлення Московського ВП ГУНП в Харківській області відповідач не звертався з приводу існування для нього перешкод у користуванні квартирою.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції встановив, що факт чинення відповідачу позивачем перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом не надання ключів від вхідних дверей до квартири не встановлений, матеріали справи доказів на підтвердження даної обставини не містять.

Відповідач не оскаржив рішення суду в частині відмови у задоволенні його позову про усунення перешкод у користванні квартирою, тобто погодився з рішенням суду в цій частині.

У постанові Верховного Суду від 05.102022 року у справі №760/10003/17, яка за фактичними обставинами є подібною зі справою, яка переглядається апеляційним судом, вказано, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі «Powell and Rayner v. the U.K.» (Пауел та Рейнер проти Сполученого Королівства)). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» (Гіллоу проти Сполученого Королівства)), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» (Ларкос проти Кіпру)). ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Buckley v. UK» (Баклі проти Сполученого Королівства)). Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності. ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, необхідно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. З урахуванням зазначених норм права та релевантної практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків. У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що особи виселилися із спірної квартири у 1998 році з власної ініціативи та не проживають у квартирі понад встановлений законом строк, що вказує на втрату ними інтересу до спірного жилого приміщення.

Колегія суддів також не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи стороною позивача не доведено, як і обставин, що ОСОБА_2 втратив інтерес до спірного житла, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі, іншого житла у власності не має, що не заперечується сторонами, а його тривале непроживання в спірній квартирі пов`язане з об`єктивними причинами та не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням, що встановлені обставини є поважними причинами непроживання ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні, а пред`явлення відповідачем зустрічного позову свідчить про невтрату ним інтересу до спірного житла.

Вказані висновки суду першої інстанції не грунтуються на фактичних обставинах справи та зібраних у ній доказах, оскільки позивачем ОСОБА_1 доведено факт тривалого непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин.

Відповідач ОСОБА_2 не довів суду, що не втратив зв`язок з квартирою, укладення ним шлюбу та створення сім`ї не є поважною причиною для непроживання у спірній квартирі. Посилання суду першої інстанції на тривале непроживання відповідача у спірній квартирі, яке пов`язане з об`єктивними причинами, що не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням, що встановлені обставини є поважними причинами непроживання ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні, то в цій частині суд першої інстанції не вказав, які саме обставини та причини ним були встановлені при розгляді справи та він визнає їх поважними, а тому без відповідної конкретизації цих обставин та причин суд першої інстанції безпідставно зробив такий висновок.

Відносно висновку суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_2 іншого житла у власності не має, то цей висновок також не грунтується на належних та допустимих доказах. Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач не надав доказів того, що він не має у власності іншого приватного нерухомого майна, а суд першої інстанції не роз`яснив йому право подати відповідний доказ в цій частині чи право витребувати цей доказ, не роз`яснив правові наслідки невчинення процесуальної дії. Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність у відповідача іншого житла є безпідставним. В апеляційнй скарзі позивач ОСОБА_1 вказує на те, що у зв`язку з тим, що вона не знала дійсну адресу проживання відповідача, вона не могла надати інформацію щодо наявності у нього нерухомого майна, проте, як вбачається з інформації з державних відкритих та публічних реєстрів дружина відповідача ОСОБА_7 має у власності приватний будинок в смт. Солоницівка, придбаний у шлюбі, в якому проживає постійно відповідач зі своєю сім`єю.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

По справі вбачається, що при пред`явленні позову позивач ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 840,80 грн. та при подачі апеляційної скарги - 1488,60 грн., а всього 2 329,40 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п. 3,4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 січня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - скасувати і ухвалити нове рішення в цій частині.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2 329,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов