ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/209/23 Справа № 205/6746/20 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням та вселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

02 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права користування житлом та виселення. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, ОСОБА_1 , з 13 вересня 2016 року проживала разом із двоюрідним дідусем ОСОБА_4 і по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 двоюрідний дідусь ОСОБА_4 помер. Позивач зазначає, що з померлим у неї були родинні відносини, вони жили однією сім`єю, вели господарство, мали один бюджет, спільний побут, разом сплачували комунальні послуги, купували продукти харчування та необхідні предмети домашнього вжитку. Окрім вищевказаних осіб у квартирі більше ніхто не проживав та зареєстрованим не був. Після смерті двоюрідного дідуся ОСОБА_4 , на наступний день після поховання, а саме, 16 листопада 2019 року скориставшись її психологічним станом, ОСОБА_2 (далі Відповідач -1), який являється рідним дядьком ОСОБА_1 , заявив, що він є власником спірної квартири та під психологічним тиском відібрав у останньої ключі від квартири АДРЕСА_2 . Позивач також зазначає, що вищевказана квартира була єдиним її житлом для постійного проживання і в ній залишилися її особисті речі. Постійні заклики її до відповідача -1, не чинити перешкоди для її проживання в квартирі та вселення до помешкання, результатів не дали. Отже, з 16 листопада 2019 року позивач не має можливості проживати та користуватися квартирою. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд визнати за нею, ОСОБА_1 , право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 та вселити її до такої квартири (том 1 а.с. 1-6).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням та вселення задоволено в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 . Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді правничої допомоги у розмірі 3 500 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді правничої допомоги у розмірі 3 500 грн. 00 коп. (том 1 а.с.197-204).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_3 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив, рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (том 2 а.с.211-218).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 13 вересня 2016 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 що підтверджується відомостями відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с. 8).

Позивач з вересня 2016 року по листопад 2019 року фактично проживала у вказаній квартирі, та користувалась таким житловим приміщенням за його цільовим призначенням, що в повному обсязі підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

У свою чергу сторона відповідачів будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів, які б спростовували факт проживання позивача за вказаний період у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 суду не надали.

Матеріалами справи також підтверджено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності з 28 серпня 2020 року і по теперішній час належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджуються Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 28.08.2020 року за № 37940978.

Судом також встановлено, що з листопада 2019 року позивач фактично позбавлена доступу до вказаної квартири через створення відповідачами перешкод. Обґрунтовуючи створення таких перешкод відповідач посилається на обставини відсутності у позивача права на користування таким житловим приміщенням.

Також матеріалами справи підтверджено, що на підставі заяви власника майна ОСОБА_3 від 28.08.2020 року позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

Із матеріалів справи також вбачається, що 19.08.2020 року позивач надіслала відповідачу -1 - ОСОБА_2 письмову вимогу, в якій просила останнього усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом вселення її, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до квартири АДРЕСА_4 .

Вказана вимога була отримана відповідачем-1 - ОСОБА_2 , що підтверджується повідомленням підприємства поштового зв`язку про вручення поштового відправлення за № 612, однак позивач у спірну квартиру не вселена.

Судом встановлено, що відповідач, на момент набуття права власності на вказану квартиру був обізнаний про проживання та реєстрацію позивача у спірному житловому приміщенні, за певної обачності міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції, виходив із того, що позивач з 2016 року по листопад 2019 року була зареєстрована у вказаній квартирі в порядку, передбаченому чинним законодавством, також фактично мешкала у такому житловому приміщенні, використовуючи її саме для особистого проживання. Відтак суд доходить до висновку, що квартира АДРЕСА_2 ., є для позивача житлом у розумінні вказаних вимог чинного законодавства, адже такий учасник справи має наявні достатні та триваючи зв`язки із таким місцем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ и і основоположних свобод; нормативно-правовий акт № ETS N 005 від 04.11.1950" Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року встановив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У свою чергу, поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Суд 1 інстанції зазначив, що не є підставою для виселення осіб, які правомірно вселились у квартиру, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

Суд 1 інстанції правильно зазначив, що позивач була зареєстрована у вказаній квартирі в порядку, передбаченому чинним законодавством з 2016 року, також по листопад 2019 року фактично мешкала у такому житловому приміщенні, використовуючи її саме для особистого проживання. Відтак суд прийшов до висновку, що квартира АДРЕСА_2 ., є для позивача житлом у розумінні вказаних вимог чинного законодавства, адже такий учасник справи має наявні достатні та триваючи зв`язки із таким місцем.

Колегія суддів погоджується з висновками суду 1 інстанції та відхиляє посилання апелянта на те, що суду 1 інстанції дійшов помилкових висновків щодо фактичного проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, оскільки позивач була знята з реєстрації місця проживання 28 серпня 2020 року. Вказана довідка, лише підтверджує проживання позивачки, та жодним чином не спростовує висновки суду.

При цьому судом встановлено, що відповідач, на момент набуття права власності на вказану квартиру був обізнаний про проживання та реєстрацію позивача у спірному житловому приміщенні, за певної обачності міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Отже, сам факт переходу права власності на житлове приміщення до іншої особи не є безумовною підставою для позбавлення осіб, які проживають у такому приміщенні права його користування.

Законність позбавлення права користування квартирою, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Суд 1 інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач із приводу виселення чи визнання позивача такою особою, що втратила право користуватись зазначеною квартирою судового рішення не отримував. Таким чином, відповідачі без достатніх правових підстав перешкоджають позивачу користуватись вказаним житлом, чим фактично здійснює втручання у право позивача на повагу до її житла, право на яке остання отримала у передбаченому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними поясненням наданим в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну оцінку.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: