Дата документу 26.09.2023 Справа № 334/9595/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/9595/14
Провадження №22-ц/807/547/23
Головуючий в 1-й інстанції Турбіна Т.Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Гончар М.С., Крилової О.В.,
СекретарСмокотіна С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору частково недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивувало тим, що 03 липня 2007 року банк та відповідач уклали кредитний договір № ZPS0GA00000076, на підставі якого позичальник отримав у кредит 40 000,00 дол. США під 0,92 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом до 13 липня 2017 року. Банк умови кредитного договору виконав в повному обсязі. Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим станом на 21 серпня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 137 313,29 дол. США, що за курсом 13,11 грн за 1 долар (на 21 серпня 2014 року) становить 1 800 177,22 грн, у тому числі: 37 963,64 дол. США заборгованість за кредитом; 34 147,43 дол. США заборгованість за процентами за користування кредитом; 5 200,00 дол. США заборгованість за комісією; 53 445,33 дол. США пеня; 19,07 дол. США фіксована частина штрафу; 6 537,82 дол. США процентна складова штрафу. Позивач зазначав, що відповідач заборгованість за кредитним договором в добровільному порядку не сплачує. Просив стягнути з відповідача на користь банку 137 313,29 дол. США заборгованості у загальному розмірі (за курсом на 21 серпня 2014 року 13,11 грн за 1 долар становить 1 800 177,22 грн) і судові витрати.

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору частково недійсним. Зустрічний позов мотивував тим, що відповідно до пункту 7.1 кредитного договору, банк надав 44 500,00 дол. США на придбання житла, та, окрім сплати відсотків за користування кредитом, ОСОБА_1 повинен сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячно та винагороду за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 цього договору, що становить 80,00 дол. США на місяць. Зазначив, що ці умови договору суперечать чинному законодавству, є несправедливими щодо споживача, а тому є недійсними з часу його укладення. Просив в цій частині кредитний договір визнати недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2020 року, в задоволенні позову Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, м. Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, 50) про стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) заборгованості за кредитним договором № ZPS0GА00000076 від 13.07.2007 року відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, м. Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, 50) про визнання недійсним п. 7.1 кредитного договору № ZPS0GА00000076 від 13. 07.2007 року відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині вирішення вимог за первісним позовом Акціонерне Товариство Комерційний банк «ПриватБанк»подало апеляційну скаргу, в яких посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду в частині відмови у задоволені вимог первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд дійшов помилкового висновку про пропуск банком строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Поза увагою суду залишився той факт, що умовами договору сторони погодили, що відсотки нараховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитним ресурсами. Не враховано, що умовами кредитного договору передбачено відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання зобов`язань у вигляді штрафу і за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання у вигляді пені, а тому безпідставно відмовлено в задоволенні цих позовних вимогах.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, у зв`язку з чим вважає рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу банку залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 липня 2007 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № ZPS0GA0000076 за яким відповідач отримав 44 500,00 дол. США: на придбання житла у розмірі 40 000,00 дол. США, а також 4 500,00 дол. США на сплату страхових платежів під 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з виплатою 0,20 % від суми виданого кредиту винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 договору з кінцевим терміном повернення 13 липня 2017 року.

Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати відповідачем грошових коштів (щомісячний платіж) 635,39 дол. США на погашення заборгованості, який складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами за умовами кредитного договору.

Положення пунктів 4.1, 4.2, 4.3 кредитного договору передбачають відповідальність позичальника за порушення будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.2.2 та 2.2.3 договору.

Пункт 5.4 договору визначає, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 250,00 грн та 5 % від суми позову.

За пунктом 7.4. договору, при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 1,84 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

У розрахунку заборгованості станом на 21 серпня 2014 року, складеному АТ КБ «ПриватБанк» зазначено, що останній платіж 150,00 дол. США за кредитним договором відповідач здійснив 20 січня 2010 року як оплату нарахованої пені.

ПАТ КБ «ПриватБанк» скористалося наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України правом і пред`явило до позичальника вимогу про дострокове погашення кредитних зобов`язань.

29 серпня 2011 року банк направив відповідачу досудову вимогу претензію від 19 серпня 2011 року за вихідним № 30.1.0.0/2 7071ЗАВХRL625, відповідно до якої вимагав повернення всієї суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, які нараховані на день повернення кредиту в тридцятиденний строк з дня тримання цієї вимоги.

Боржник отримав вимогу 31 серпня 2011 року, що підтверджується копією поштового повідомлення про вручення.

Датою закінчення строку виконання досудової вимоги є 30 вересня 2011 року.

Отже, надіславши 19 серпня 2011 року ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення заборгованості, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, передбачений пунктом 7.1 умов кредитного договору.

Відповідач не виконав ані умови договору, ані вимогу про дострокове погашення заборгованості, у зв`язку з чим станом на 21 серпня 2014 року утворилася заборгованість у сумі 137 313,29 дол. США за кредитом, що за курсом 13,11 грн за 1 долар становить 1 800 177,22 грн, у тому числі: 37 963,64 дол. США заборгованість за тілом кредиту; 34 147,43 дол. США заборгованість за процентами за користування кредитом; 5 200,00 дол. США заборгованість за комісією; 53 445,33 дол. США пеня; 19,07 дол. США фіксована частина штрафу; 6 537,82 дол. США процентна складова штрафу.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з того, що банк пропустив трирічний строк звернення до суду із позовом.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції керувався тим, що умова договору про надання споживчого кредиту, що передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною, отже визнавати її недійсною в судовому порядку не слід.

З вказаними висновками суду першої інстанції в частині вирішення вимог за первісним позовом, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

Досудовою вимогою від 19.08.2011 року банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором, вимагаючи повернення всієї суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, які нараховані на день повернення кредиту в тридцятиденний строк з дня тримання цієї вимоги, тобто до 30.09.2011 року.

Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кредиту в повному обсязі в даному випадку з 01.10.2011 року, і саме з цієї дати бере свій початок перебіг позовної давності щодо пред`явлення вимог про стягнення заборгованості.

ТОВ «Експрес-доставка Меркурій» отримало від Банку матеріали позовної зави для відправки 30.09.2014 року, що підтверджується реєстром №3 (а.с.66 зв), а відповідно до накладною № 2028570 - 01.10.2014 року матеріали позову були направлені до суду (а.с.66).

Зазначене свідчить про те, що позовна заява була подана в межах строку позовної давності і висновки суду першої інтенції в цій частині є хибними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, міститься правової висновок про те, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), визначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позивач надіслав боржнику досудову вимогу, претензію від 19 серпня 2011 року, відповідно до якої позивач вимагав повернення всієї суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, які нараховані на день повернення кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги. Відповідач отримав вимогу 31 серпня 2011 року, що підтверджується копією поштового повідомлення про вручення. Датою закінчення строку виконання досудової вимоги є 30 вересня 2011 року.

Враховуючи наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, Банк не мав права після 30 вересня 2011 року нараховувати проценти та неустойку поза межами строку кредитування, тому в частині вимог щодо стягнення процентів, пені та штрафів нарахованих після 30 вересня 2011 року слід відмовити.

У справі, що переглядається, позивачем пред`явлено вимогу щодо стягнення на користь банку 5 200,00 дол. США комісії за користування кредитом. Між тим, Ленінський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 23 вересня 2020 року у цій справі, в частині, що не оскаржується визнав, що умова договору про надання споживчого кредиту, що передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 640/2755/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).

За таких обставин вимоги щодо стягнення комісії задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, наявні в матеріалах справи розрахунки заборгованості за кредитним договором станом на 30 вересня 2011 року, пояснення надані представником Банку в письмовому вигляді від 21.01.2023 року (т.2 а.с.80-82) (т.2 а.с.108-113), усні пояснення надані ним в цьому судовому засіданн, де представник зазначив, що виходячи з того що неустойку неможливо стягнути через пропуск скороченого річного строку позовної давності то стягненню підлягає тільки тіло кредиту, яке в строках позовної давності складає 26920,31 долар США (28520,31 долар США мінус 1 600 доларів США комісії), колегія суддів апеляційного суду доходить висновку про необхідність часткового задоволення вимог апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог за первісним позовом, та ухваленні в цій частині нового рішення про часткове задоволення вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 26920,31 доларів США.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2020 року у цій справі в частині вирішення вимог за первісним позовом скасувати та прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.

Позов Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № ZPS0GА00000076 від 13 липня 2007 року задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 26920,31 доларів США за кредитним договором № ZPSOGA00000076 від 13.07.2007 року.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 29 вересня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

М.С. Гончар

О.В. Крилова