провадження № 2/336/1966/2023
РІШЕННЯ

іменем України

03 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Нагорних О.С.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу № 336/3558/23 (номер провадження 2/336/1966/2023) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Запорізька товарна біржа «ГІЛЕЯ», Комишуваська селищна рада Запорізького району Запорізької області,

про визнання договору купівлі-продажу укладеним та визнання права власності, -

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_3 ,

встановив:

24 квітня 2023 року до суду звернулась ОСОБА_1 , з позовною заявою до ОСОБА_2 , Територіальної громади в особі Комишуваської селищної територіальної громади, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Запорізька товарна баржа «ГІЛЕЯ», про визнання договору купівлі-продажу укладеним та визнання права власності, в якій позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу, зареєстрований Запорізькою товарною біржею «Гілея» 10.12.1997 року за реєстраційним номером 425/3809 та визнати за позивачем, ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10.12.1997р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 .

Договір було зареєстровано в Пологівському бюро технічної інвентаризації та видано відповідне реєстраційне посвідчення.

22.12.2003р. позивач одружилась та змінила своє прізвище « ОСОБА_5 » на прізвище « ОСОБА_6 ».

Після проведення перейменування АДРЕСА_1 .

Так, з тексту вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що будинок АДРЕСА_1 , на дату його продажу належав продавцю ОСОБА_2 на підставі договору дарування посвідченого Комишувахським посрадою 02.06.1990р. №132 та підтверджено довідкою-характеристикою, наданою Пологівським малим підприємством «Імпульс» від 10.09.1997р. за №104 (пункт 3 Договору).

Згідно з п.6 Договору продавець отримав грошові кошти за будинок.

Також вказаний Договір було зареєстровано в Пологівському бюро технічної інвентаризації та отримано відповідне реєстраційне посвідчення.

З дати купівлі будинку позивач здійснює утримання будинку, сплачує комунальні платежі, здійснює його ремонт тощо.

З 04.07.2001 р. позивач зареєстрована в будинку.

Восени 2020 року позивач звернулась до нотаріуса з метою складення заповіту та їй повідомили про те, що до реєстру права власності на нерухоме майно внесено відомості про іншого власника майна - ОСОБА_7 на підставі архівного запису.

Як вбачається з домової книги ОСОБА_7 і ОСОБА_2 були виписані з будинку.

Позивач звернулась до Преображенської сільської ради та отримала відповідь за вих. №02-05-02-03/042 від 27.10.2020р. з якої вбачається, що державному реєстратору необхідно надати актуальну інформацію щодо наявності зареєстрованого права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Станом на сьогоднішній день договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10.12.1997р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є єдиним правовстановлюючим документом.

Нотаріальне посвідчення вказаного договору вже є неможливим, оскільки де знаходиться продавець дізнатися не здається можливим, тобто вчинено ряд дій, що унеможливлюють вирішення питання в іншому, крім судового порядку.

На дату укладання вказаного вище договору у ст. 9 Житлового Кодексу України вказується, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України.

При укладенні договору, сторони узгодили та виконали всі його істотні умови і виконали свої зобов`язання, а саме ОСОБА_2 (відповідач) продала покупцю - ОСОБА_4 майно (будинок ), але не здійснили нотаріального посвідчення цього договору, як того вимагала ст. 227 ЦК України в редакції 1963 року(чинна на час придбання майна).

Таким чином позивач не має змоги розпорядитись вищевказаним житловим будинком, у зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку.

У зв`язку з наведеним позивачем змушений звернутися до суду з вказаною позовною заявою за захистом своїх прав.

26 квітня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , Територіальної громади в особі Комишуваської селищної територіальної громади, третя особа: Запорізька товарна баржа «ГІЛЕЯ», про визнання договору купівлі-продажу укладеним та визнання права власності залишено без руху та надано п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених в ухвалі.

09 травня 2023 року, до суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Жовніренко І.В. про продовження строку, встановленого ухвалою судді від 26 квітня 2023 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09 травня 2023 року клопотання представника позивача - адвоката Жовніренко І.В. про продовження строку для усунення недоліків за вищезазначеною позовною заявою задоволено, продовжено строк на усунення недоліків, надавши позивачу строк п`ять днів з дня отримання копії даної ухвали, для усунення недоліків позовної заяви.

10 травня 2023 року до суду від позивача надійшла заява та позовна заява (уточнена), недоліки первісної позовної заяви усунуто.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12 травня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 17 липня 2023 року залучено до участі у справі № 336/3558/23 (номер провадження 2/336/1966/2023) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Запорізька товарна біржа «ГІЛЕЯ», про визнання договору купівлі-продажу укладеним та визнання права власності, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Комишуваську селищну раду Запорізького району Запорізької області, змінивши статус з відповідача на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Позивач, ОСОБА_1 та її передставник в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити, оскільки наявна заява відповідача про визнання позовних вимог.

Відповідач, ОСОБА_2 в в підготовче судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена, надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. ОСОБА_2 зазначила, що 10.12.1997р. між нею ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 Вони узгодили та виконали всі істотні умови договору, претензій одне до одноо не мають. Їй не відомо, чому на даний час в реєстр права влансості на вказаний будинок внесено відомості про її чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до укладення даного договору. Претензій до позивачки за предметом спору не має. ОСОБА_2 просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити.

Представник Комишуваської селищної ради Запорізького району Запорізької області, в підготовче судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, надав заяву, в якій просить справу розглянути за відсутності представника, клопотання та будь-які докази у них відсутні.

Представник Запорізької товарної біржі «ГІЛЕЯ», в підготовче судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Надано до суду письмові пояснення в яких зазначено, що договір купівлі-продажу укладено на біржі на законних підставах та відповідно до положень діючого на той час законодавства.

Відповідно до положень ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Визнання відповідачем позову не порушує його чи інших осіб інтересів, не суперечить вимогам закону і тому приймається судом.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права.

Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Судом встановлено, що 10 грудня 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований в Запорізькій товарній біржі «Гілея» на підставі статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року на виконання біржового контракту № 425 від 10 грудня 1997 року за реєстраційним номером 425/3809.

Згідно вказаного договору п.1, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 придбала будинок АДРЕСА_1 , розташованому на присадибній земельній ділянці розміром 613 кв.м., належній Комишуваській посраді Оріхівського району.

На присадибній земельній ділянці розташований один житловий будинок А, цегляний та господарські побудови:літня кухня Б, погріб Пг, гараж Г, душ Е, вбиральня Ж, огородження № 1-4, колодязь К, басейн Д.

Зазначений в п. 1 договору житловий будинок загальною площею 43,10 кв.м., складається з чотирьох кімнат та підсобних приміщень.

Відповідно до п. 3 вказаного договору купівлі-продажу слідує, що будинок АДРЕСА_1 , на дату його продажу належав продавцю ОСОБА_2 на підставі договору дарування посвідченого Комишувахським посрадою 02.06.1990р. №132 та підтверджено довідкою-характеристикою, наданою Пологівським малим підприємством «Імпульс» від 10.09.1997р. за №104.

Відповідно до п. 4 вказаного договору купівлі-продажу продавець запевнив, що відчужуваний житловий будинок не проданий, не подарований, не закладений, в спорі та під арештом не перебуває.

Відповідно до п. 5 вказаного договору купівлі-продажу слідує, що інвентаризаційна оцінка житлового будинку, який є предметом даного договору 5259 грн.

Згідно з п.6 договору житловий будинок продано за узгоджену суму, 5259 грн., яку продавець отримав до підписання договору.

Згідно з п. 7 договору покупець несе витрати по експлуатації та ремонту будинку згідно з діючим в Україні законодавством.

Згідно з п. 9 договору продавець зобовязався звільнити будинок з членами своєї сім`ї не пізніше 11 грудня 1997 року та сплатити до вказаного строку всі витрати, пов`язані з утриманням будинку, а покупець дає згоду на проживання продавця в будинку до цього строку.

Згідно п. 10 вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу України ця угода підлягає реєстрації в Пологівському малому підприємстві «Імпульс».

На виконання вимог ст. 227 ч. 2 ЦК УРСР, договір було зареєстровано в Пологівському бюро технічної інвентаризації та видано відповідне реєстраційне посвідчення (ф. № 5).

Відповідно до вказаного реєстраційного посвідчення будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованому Запорізькою товарною біржею «Гілея» 10 грудня 1997 року за реєстраційний номером 425/3809.

22 грудня 2003 року позивач одружилась та змінила своє прізвище « ОСОБА_5 » на прізвище « ОСОБА_6 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Після проведення перейменування АДРЕСА_1 йерейменовано на вулицю Зарічну.

З дати купівлі будинку позивач здійснює утримання будинку, сплачує комунальні платежі, здійснює його ремонт тощо.

З 04 липня 2001 року позивач зареєстрована в будинку, що підтверджується відповідмою відміткою в паспорті.

ОСОБА_2 зазначила, що 10.12.1997р. між нею ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Вони узгодили та виконали всі істотні умови договору, претензій одне до одного не мають. Їй не відомо, чому на даний час в реєстр права власності на вказаний будинок внесено відомості про її чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до укладення даного договору. Претензій до позивачки за предметом спору не має.

ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про одруження.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до укладення даного договору.

Як вбачається з домової книги ОСОБА_7 і ОСОБА_2 були виписані з будинку.

Восени 2020 року позивач звернулась до нотаріуса з метою складення заповіту та їй повідомили про те, що до реєстру права власності на нерухоме майно внесено відомості про іншого власника майна - ОСОБА_7 на підставі архівного запису.

Позивач звернулась до Преображенської сільської ради та отримала відповідь за вих. №02-05-02-03/042 від 27.10.2020р. з якої слідує, що державному реєстратору необхідно надати актуальну інформацію щодо наявності зареєстрованого права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Станом на сьогоднішній день договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10.12.1997р. укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є єдиним правовстановлюючим документом.

На даний час позивач не може реалізовувати свої права власника по розпорядженню своїм майном, а саме житловим будинком, так як нотаріусами не визнається правомірність договору купівлі-продажу, укладеного на біржі нерухомості. Відповідно до діючого на той час законодавства договір купівлі-продажу мав бути нотаріально посвідчений. Однак, положення Закону України «Про товарну біржу», який діяв на час укладення договору купівлі-продажу не вимагали нотаріального посвідчення договорів, які укладалися та реєструвалися на товарних біржах.

Так відповідно до п.п. 1.1., 1.2., 1.4, 1.5 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 р. N 56, та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за N 31/1056 передбачено, що правила розроблені з метою впровадження державної системи реєстрації, обліку та оцінки вартості нерухомого майна, а також системи нагляду і контролю за його використанням та утриманням. Правила встановлюють порядок державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. Державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (додаток N 1), за рахунок коштів власників нерухомого майна. До об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться: а) жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці, під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку; б) нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; в) вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); г) квартири багатоквартирних будинків.

Додатком АДРЕСА_2 до Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. Відповідно до п. 6 Переліку зазначено: «Договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею».

Так, Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб передбачали в якості правовстановлюючого документу зареєстровані на біржі правочини.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за N 1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Відповідно до реєстраційного посвідчення будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованому Запорізькою товарною біржею «Гілея» 10 грудня 1997 року за реєстраційний номером 425/3809, така реєстрація на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, станом на грудень 1997 року не суперечило чинному законодавству.

Описані правовідносини є цивільно-правовими, тому, враховуючи час їх виникнення, слід застосувати Цивільний Кодекс Української РСР в редакції 1963 року.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України від 16 січня 2003 р. ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

В даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми Цивільного кодексу 1963 року, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку було укладено та підписано сторонами 10 грудня 1997 року, тобто у період дії Цивільного кодексу 1963 року.

Відповідно до ст.4 Цивільного кодексу 1963 року, цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.

Згідно зі статтею 41 Цивільного кодексу 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 225 Цивільного кодексу 1963 року, право продажу майна належить власникові.

За загальним правилом, визначеним у статті 227 Цивільного кодексу 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК Української РСР в редакції 1963 року). Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

На час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, чинним був Закон України «Про товарну біржу».

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

Проаналізувавши вказані норми права, слідує, що законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі.

При вчиненні договору купівлі-продажу житлового будинку дії сторін (покупця та продавця) були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу житлового будинку.

Даний правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення.

Позивач ОСОБА_9 та відповідач ОСОБА_2 , як сторони договору купівлі-продажу нерухомості, дійшли згоди з усіх істотних умов щодо продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать їх особисті підписи в договорі купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року, який укладено та зареєстровано в Запорізькій товарній біржі «Гілея» за № 425/3809. Укладання договору повністю відповідає волі сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Угоди, зареєстровані на товарній біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що передбачено положеннями ч. 2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин).

В даному випадку сторони виконали суттєві умови угоди купівлі-продажу житлового будинку, а саме: продавець передав у власність покупця житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , покупець ОСОБА_9 житловий будинок та сплатила за нього зазначену в договорі суму.

Факт сплати вартості квартири ОСОБА_9 підтверджується записом про це у п. 6 договору купівлі-продажу, зокрема що житловий будинок продано за 5259 грн., які продавець отримав до підписання договору.

Вказана угода не містить протизаконних умов.

Після оформлення предмет угоди фактично перейшов в користування позивача.

За положеннями ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

На підставі ч. 2 ст. 47 ЦК суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального оформлення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна зі сторін повністю або частково виконала її, а друга ухиляється від нотаріального оформлення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього, в тому числі шляхом укладення щодо предмета зобов`язань нотаріально оформленої угоди з іншою особою.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

В п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (згідно із змінами внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15), в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК).

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Судом встановлено, що між продавцем та покупцем було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що підтверджується змістом договору купівлі-продажу нерухомості (біржової угоди), в якій зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупця, визначена ціна продажу. Сторони виконали умови договору, у сторін за договором жодних заперечень щодо переходу права власності до ОСОБА_9 не виникло. Будь-яких суперечок, між сторонами угоди, судом не встановлено. Вказана угода не містить протизаконних умов та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р., який діяв на час укладення угоди), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно з ч. 2 ст. 9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (Закон № 697 XII) від 07. 02.1991 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачалися підстави виникнення права приватної власності, зокрема: громадянин набував право власності на майно, одержане внаслідок укладання угод, не заборонених законом.

При цьому ч. 1 ст. 13 Закону № 697 XII жилі будинки відносилась до об`єкта власності, ч. 4 цієї ж статті визначалось, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян, а відповідно до вимог статті 49 цього ж закону щодо правомірності володіння майном передбачалось, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК України (в редакції від 1963 року) та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином.

Реєстрація бюро технічної інвентаризації за позивачем права власності на житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на грудень 1997 року не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі - продажу, міни зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Відповідно ст. 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним.

Враховуючи п. 4 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ (Зобов`язання, що виникають з угод) Верховного Суду України від 04.08.2001 року слідує, що на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального оформлення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна із сторін повністю або частково виконала її, а друга ухиляється від нотаріального оформлення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього, у тому числі шляхом укладення щодо предмета зобов`язань нотаріально оформленої угоди з іншою особою.

Сторони за договором домовились щодо усіх істотних умов договору та відбулося повне виконання договору, зазначене в даному конкретному випадку, виходячи з принципу розумності та справедливості, є підставою для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до положень ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Оскільки позивач повністю виконала умови договору купівлі-продажу, зареєстрована в житловому будинку, договір відповідно з вимогами ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР зареєстрований в бюро технічної інвентаризації, у передбаченому законом порядку договір купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавався недійсним, позивач ОСОБА_1 на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набула право власності на житловий будинок і правомірно володіє ним.

Підставою звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності стала та обставина, що позивач на даний час позбавлена можливості вільно розпоряджатися майном, яке їй належить. Оскільки договір купівлі-продажу, зареєстрований Запорізькою Товарною Біржею «Гілея» 10 грудня 1997 року не був посвідчений нотаріально, хоча фактично відбулося повне виконання договору та вищевказаний будинок був проданий позивачу, і з моменту укладення договору і по теперішній час жодна із сторін не заявила про недійсність правочину договору купівлі-продажу майна. Фактично сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджено письмовими доказами.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Запорізька товарна біржа «ГІЛЕЯ», Комишуваська селищна рада Запорізького району Запорізької області, про визнання договору купівлі-продажу укладеним та визнання права власності, - підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат

В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно зі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 7, 10-13, 76-82, 89, 197, 200, 206, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Запорізька товарна біржа «ГІЛЕЯ», Комишуваська селищна рада Запорізького району Запорізької області, про визнання договору купівлі-продажу укладеним та визнання права власності, - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , укладений 10 грудня 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрований в Запорізькій товарній біржі «Гілея» на підставі статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року на виконання біржового контракту № 425 від 10 грудня 1997 року за реєстраційним номером 425/3809.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 грудня 1997 року укладеного на Запорізькій товарній біржі «Гілея» та зареєстрованого за реєстраційним номером 425/3809.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комишуваська селищна рада Запорізького району Запорізької області, , місцезнаходження: 70530, Запорізька область, смт. Комишуваха, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 49.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Запорізька товарна біржа «ГІЛЕЯ», , місцезнаходження: 69005, Запорізька область, м. Запоріжжя, вулиця Незалежної України, 41.

Дата складання повного судового рішення 03 серпня 2023 року.

Суддя: