КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження:№ 22-ц/824/2268/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року м. Київ

Справа № 759/21520/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Ул`яновської О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики,

встановив:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача частину боргу за договором позики у розмірі 100 000 грн. за договором позики доларів США та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача частину боргу за договором позики у розмірі 100000 грн. за договором позики Євро та судові витрати у розмірі 2000 грн. за сплату судового збору та 10000 грн. - витрати на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим що, 09 липня 2016 батько позивача надав у борг відповідачу ОСОБА_6 1306753 доларів США, про що було написано розписку, а також 09 липня 2016 батько позивача надав у борг відповідачу ОСОБА_6 96250 Євро, про що було написано окрему розписку, які останній відповідно до договору позики зобов`язався повернути до 09 липня 2017, повернення боргу має здійснюватися у м. Києві.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позикодавець ОСОБА_7 помер. 07.12.2017 позивач ОСОБА_5 набув права вимоги боргів на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Після спливу обумовленого строку, відповідач кошти не повернув. Відповідач брав кошти для сімейних потреб із дружиною ОСОБА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 вересня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 100 000 грн. на виконання розписки від 09.07.2016, передбачені борговим зобов`язанням у Євро.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 100 000 грн. на виконання розписки від 09.07.2016, передбачені борговим зобов`язанням у доларах США.

Стягнуто пропорційно з ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір по справі у розмірі 2000 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції, в порушення вимог п.1,2 та 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не зазначив мотиви відхилення доказів, поданих представниками відповідача - 2 та не надав мотивованої оцінки аргументам, наведеним представниками відповідача - 2, щодо наявності об`єктивних підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вказує, що відповідачем - 2 разом із відзивом була надана суду копія рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18.07.2013 р. у справі №759/8232/13-ц, яким підтверджується факт розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , а також копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , зареєстрований 14 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві.

Крім того, 27.03.2013 р. Святошинський районний суд міста Києва ухвалив рішення у справі №759/3743/13-ц про поділ майна подружжя відповідачів 1 та 2, про наявність якого суду достеменно відомо, адже у рішенні від 06.09.2022 р. зазначено про дослідження матеріалів цивільної справи №759/3743/13-ц про поділ майна подружжя. Суд першої інстанції фактично переглянув рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18.07.2013 р. у справі №759/8232/13-ц (про розірвання шлюбу між відповідачами), яке у передбаченому законом порядку набрало законної сили, та поставив під сумнів його легітимність.

Вважає, що суд першої інстанції штучно створив правовий зв`язок між позивачем та відповідачем - 2 ( ОСОБА_1 ) з метою стягнення грошових коштів із останньої, оскільки відповідно до матеріалів справи №759/21520/20 розподіл спільного сумісного майна ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , а також розірвання шлюбу між означеними особами відбулися за більш як три роки до дати укладення договорів позики між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Посилається на те, що матеріалами цивільної справи №759/21520/20, які судом не були дослідженні під час ухвалення оскаржуваного рішення, підтверджується, що на дату укладення договорів позики між ОСОБА_7 та відповідачем - 1 (09.07.2016 р.), майно, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_8 було поділено на підставі рішення суду від 27.03.2013 р.; шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 був розірваний на підставі рішення суду від 18.07.2013 р.; ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 з 14.01.2016 р.

Отже, кошти, які були отримані ОСОБА_6 за договорами позики, не належали до об`єктів права спільної сумісної власності відповідача - 1 та відповідача - 2, та не могли і не були використані в інтересах сім`ї ОСОБА_8 , оскільки ОСОБА_1 перебувала у шлюбі із іншим чоловіком. Будь-які докази на спростування означених фактів у матеріалах справи відсутні. Вважає, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі та незаконно залучена до участі у справі ухвалою суду про виправлення описки лише з єдиною метою - протиправного захоплення її майна.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про наявність родинних, шлюбних чи інших відносин між відповідачами 1 та 2 на дату укладення договорів позики. Вказує, що істотним порушенням норм матеріального права є той факт, що Святошинський районний суд міста Києва оскаржуваним судовим рішенням стягнув грошові коштів із ОСОБА_1 у сумі 200 000 грн., які є спільною сумісною власністю її та її чоловіка - ОСОБА_3 . Очевидно, що рішення від 06.09.2022 р. впливає на право спільної сумісної власності ОСОБА_3 , однак, останній не був залучений до участі в справі.

Судом було порушено норми процесуального права, оскільки ОСОБА_1 фактично була залучена як співвідповідач у справі №759/21520/20 лише ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28.09.2021 р. (про виправлення описки) без повідомлення та участі учасника справи - ОСОБА_1 . Таким чином, ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28.09.2021 р. про закриття підготовчого провадження у справі, порушено основоположні принципи цивільного процесу - змагальність та диспозитивність, унормовані в ст. ст. 12,13 ЦПК України, а також приписи п.2 ч.1ст. 189 ЦПК України, щодо з`ясування заперечень проти позовних вимог.

Зазначає, що 08.12.2020 р. позивач подав заяву про уточнення позовних вимог про стягнення боргу за договорами позики з відповідачів, обґрунтовуючи її тим, що ОСОБА_6 є подружжям ОСОБА_1 , якою по суті змінив предмет і підстави позову, зазначивши про необхідність солідарного стягнення боргу. Проте, нормами цивільного процесуального законодавства не передбачено поняття «уточнення позовних вимог». Суд в порушення вимог закону, прийняв подану позивачем заяву про уточнення позовних вимог до розгляду та порушивши вимоги ст. 269 ЦПК України, змінив зміст ухвали про відкриття провадження у справі, зазначивши другим відповідачем ОСОБА_1 .

Крім того, суд першої інстанції, в порушення ст. 187 ЦПК України не виконав визначеного цією нормою обов`язку, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо перевірки адрес місця проживання та місця перебування відповідачів на стадії відкриття провадження у справі. В судовому засіданні 28.09.2021 р. суд, належним чином не з`ясувавши обставин та не дослідивши доказів, відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача - 1 про передачу справи до Камінь-Каширського районного суду Волинської області, обґрунтувавши свою позицію тим, що справа підсудна саме Святошинському районному суду міста Києва, оскільки у договорі позики зазначено, що кошти повертаються в місті Києві, а позов пред`являється за вибором позивача.

Судом не враховано доводи представника відповідача - 1, що ОСОБА_6 з 25.07.2008 р. не проживав та був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , а станом на дату подання позовної заяви до суду (04.12.2020 р.), був зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Звертає увагу на те, що з договорів позики від 09.07.2016 р., укладених між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , вбачається, що повернення боргу має відбуватися в місті Києві, однак без чіткого визначення місця виконання зобов`язання. Враховуючи положення ч. 1 ст. 27 ЦПК України, вважає, що оскільки, відповідач - 1 зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , то спір підлягає розгляду Камінь-Каширському районному суду Волинської області. Навіть, якщо орієнтуватися на адресу місця проживання відповідача -2 ( АДРЕСА_3 ), то справа має бути розглянута Печерським районним судом міста Києва, але в будь-якому випадку не підсудна Святошинському районному суду міста Києва.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що станом на дату укладення договорів позики між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 . Шлюб був зареєстрований 14.01.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, про що 14.01.2016 р. було складено відповідний актовий запис №16.

Тобто, протягом 6 місяців до дати укладення вказаних правочинів, ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_1 створили сім`ю на підставі шлюбу, здійснювали сімейні права, виконували сімейні обов`язки подружжя, набували права спільної сумісної власності на майно. Звертає увагу, що шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не визнавався недійсним чи неукладеним у передбаченому законом порядку. Крім того, до моменту укладення шлюбу набуло чинності рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27.03.2013 р. у справі №759/3743/13-ц про поділ майна між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . Відтак, право спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям ОСОБА_8 за час перебування у шлюбі, припинилося ще у 2013 році.

Отже, станом на дату виникнення зобов`язань за договорами позики, не існувало сімейних відносин між ОСОБА_8 , отже, не існувало, та не могло існувати спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 , оскільки ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 та все майно, яке останні набували у шлюбі, було саме їхньою спільною сумісною власністю.

Вважає, що суд ухвалив рішення про права, інтереси та обов`язки скаржника, який не був залучений до участі у справі, що відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 - ОСОБА_9 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що судом перевірено обставини виникнення боргового зобов`язання та правомірність вимог про стягнення грошових коштів за ним з боку позивача. З метою забезпечення всебічності та об`єктивності, судом витребувано матеріали спадкової справи, досліджено їх у судовому засіданні за участі опонентів. Жодних заперечень з боку опонентів з даного приводу не заявлено, як і не порушувалося останніми питання про спростування презумпції правомірності правочинів, на підставі яких позивачем заявлено вимогу про стягнення коштів. За час судового розгляду та у межах апеляційної скарги стороною відповідача не надано жодної аргументації та доказів у розумінні ЦПК, якими б було у будь-який спосіб виправдано невиконання боргового зобов`язання або звільнення від такого обов`язку. Рішення суду по суті спору є законним та обґрунтованим, засноване на засадах змагальності судочинства.

Вказує, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд правомірно констатував дотримання позивачем вимог до визначення підсудності спору. Натомість, опонентами висловлюються твердження про непідсудність справи Святошинському районному суду міста Києва, оскільки «судом не враховано, що ОСОБА_8 з 25.07.2008 не проживав за адресою: АДРЕСА_1 », - що, по суті, є навіть не припущенням, а планомірним введення в оману щодо обставин справи, оскільки навіть по проходженні 8 років, станом на 2016 рік ОСОБА_8 самостійно у розписці вказав протилежне.

В даному випадку між сторонами боргового зобов`язання визначено місце його виконання, боржник вказав місце свого фактичного проживання незалежно від місця реєстрації, а подальші зміни останнім місця реєстрації не супроводжувалися повідомленням кредитора, змінами до договору позики місця виконання зобов`язання за згодою його сторін, та є тільки доказом недобросовісності боржника.

Крім того, питання фактичного припинення шлюбних відносин між відповідачами було предметом ретельної перевірки з боку суду першої інстанції та сторони позивача, за наслідком чого встановлено істотні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.Припинення шлюбу між ОСОБА_8 у передбаченому законом порядку не відбулося; судове рішення про розірвання шлюбу суперечить завданням правосуддя, актам сімейного та цивільного законодавства. Заочне рішення про розірвання шлюбу між відповідачами засноване на повідомленні суду недостовірної інформації про фактичне припинення шлюбу та спростоване судовими рішеннями у інших спорах між відповідачами.

Крім того, ОСОБА_6 визнає перед судами та правоохоронними органами не тільки обставину припинення відносин з ОСОБА_1 лише у 2018 році, але й те, що станом на 2013 рік (дата судового рішення про розірвання шлюбу) не міг приймати самостійних рішень, в той час як ОСОБА_1 вчиняла злочини у змові з іншими особами та, включно, через підробку довіреностей, від імені ОСОБА_6 , подаючи цивільні позови, отримуючи рішення на свою користь. Одночасно, позивач позбавлений можливості оскарження рішення про розірвання шлюбу між відповідачами тоді, коли один з відповідачів (або обидва відповідачі) є зацікавленим в уникненні відповідальності за борговими зобов`язаннями та вчиняють недобросовісну процесуальну поведінку з метою позбавити позивача можливості захисту свого права та ввести суд в оману для досягнення своєї мети.

Звертає увагу й на тому, що доводи опонентів про наступне укладення шлюбу ОСОБА_1 у 2016 році з іншою особою не можуть бути підставою для звільнення її від солідарної відповідальності за умови встановлення вищевказаних обставин в частині введення судів в оману щодо дійсних обставин неприпинення шлюбних відносин з ОСОБА_6 .

Відповідач ОСОБА_6 відзиву на апеляційні скарги не подавав, рішення суду не оскаржував.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представники ОСОБА_3 - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_9 вважав доводи апеляційних скарг безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 просив закрити.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Судову повістку - повідомлення про призначення справи до розгляду в судове засідання на 11.05.2023 року відповідач ОСОБА_6 отримав особисто 12.04.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с. 91, т. 3). Судова повістка - повідомлення про призначення справи до розгляду в судове засідання на 19.06.2023 року повернулась до суду без вручення, із позначкою працівника поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» та записом «на даний час відсутній» ( а.с. 101-103, т. 3).

Відповідно до п. 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою, місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду ; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи викладене, апеляційний суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_6 відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 позовні вимоги обґрунтовував тим що, 09 липня 2016 його батько - ОСОБА_7 надав у борг відповідачу ОСОБА_6 1306753 доларів США, про що було написано розписку, а також 09 липня 2016 батько позивача надав у борг відповідачу ОСОБА_6 96250 Євро, про що було написано окрему розписку, які останній відповідно до окремого договору позики зобов`язався повернути до 09 липня 2017, повернення боргу має здійснюватися у м. Києві.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позикодавець ОСОБА_7 помер. 07 грудня 2017 позивач ОСОБА_5 набув права вимоги боргів на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Після спливу обумовленого строку, відповідач кошти не повернув. Відповідач брав кошти для сімейних потреб із дружиною ОСОБА_1 , тому позивач просив стягнути зазначену заборгованість солідарно з обох відповідачів.

Під час розгляду справу в суді першої інстанції представник позивача наголошував на тому, що наявні судові рішення, які спростовують фактичне розлучення співвідповідачів як подружжя, оскільки відповідно до інших судових рішень та позовних заяв, поданими із клопотанням від 29.08.2022 за №33899 мають ознаки фіктивності, але оскаржити зазначене рішення про розлучення позивач по справі обмежений процесуально.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, у позивача наявні оригінали розписок про отримання коштів, тому дійшов висновку, що з відповідачів як солідарних боржників на користь позивача належить стягнути несплачений борг за договорами позики.

Відхиляючи доводи представника відповідача ОСОБА_1 про те, що шлюб між нею та ОСОБА_6 розірвано, що з січня 2016 року вона перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції зазначив, що критично ставиться до рішення Святошинського районного суду м. Києва про розлучення від 18.07.2013 між співвідповідачами (а.с. 185, т. 1), оскільки при огляді та дослідженні матеріалів цивільної справи за № 759/8232/13-ц про розлучення судом встановлено, що відповідно до журналу судового засідання по справі ухвалено заочне рішення з підстав відсутності відповідача по справі (а.с. 11 справи № 759/8232/13-ц), натомість у судовому рішенні зазначено, що відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог не заперечував (а.с. 14 справи № 759/8232/13-ц). Відповідно до Розділу 8 ЦПК України станом на 2013 р. у разі повторної неявки відповідача належним чином повідомленого, зі згоди позивача суд може ухвалити заочне рішення, але матеріали цивільної справи не містять вищезазначених підстав, зокрема: немає згоди позивача по справі на проведення заочного розгляду справи; немає жодного повідомлення про час та розгляд справи для відповідача; справа розглядалась за одне судове засідання, а не декілька, що є умовою для проведення заочного розгляду справи; відповідно до журналу судового засідання сторін не було у судовому засіданні, а у рішенні суду зазначено, що сторони у судовому засіданні підтримали позовні вимоги.

Відповідно до ст. 352 ЦПК України (ст. 292 ЦПК України, який діяв під час зазначених правовідносин) ОСОБА_5 процесуально обмежений щодо оскарження судового рішення про розлучення між співвідповідачами, незважаючи на те, що були порушенні його права та інтереси.

Також суд першої інстанції вказав, що при дослідженні матеріалів цивільної справи № 759/3743/13-ц про поділ майна подружжя, відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 10.03.2021 у справі № 757/54795/20-к про тимчасовий доступ речей та документів, за змістом якої вказується, що ГСУ НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000746 за ознаками вчинення ОСОБА_1 дій, що мають ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме, у період 2012-2014 р.р. ОСОБА_6 страждав на психічний розлад, перебував на стаціонарному лікуванні, а психічний розлад істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки ОСОБА_1 без його волі купляла та спонукала для вживання ОСОБА_6 ліків, які приводили до такого стану, а тим часом за підробленими документами через численні судові рішення заволоділа усім майном, що належало ОСОБА_6 .

Відповідач ОСОБА_6 рішення суду не оскаржував.

З висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 солідарно заборгованості за договорами позики колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 липня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено у простій письмовій формі договір позики, відповідно до якого ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_7 1 306 753 долари США. Зазначену суму зобов`язується повернути до 09 липня 2017 року. Пунктом 3 передбачено, що повернення боргу має здійснюватися у м. Києві ( а.с. 4, т. 1)

Розпискою від 09 липня 2016 року ОСОБА_6 підтвердив, що отримав від ОСОБА_7 у борг кошти 1306753 доларів США (а.с. 5, т. 1).

Також 09 липня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено у простій письмовій формі договір позики, відповідно до якого ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_7 96 250 Євро. Зазначену суму зобов`язується повернути до 09 липня 2017 року. Пунктом 3 передбачено, що повернення боргу має здійснюватися у м. Києві ( а.с. 9, т. 1)

Відповідно до розписки від 09.07.2016 року ОСОБА_6 підтвердив, що він отримав від ОСОБА_7 у борг кошти в сумі 96 250 Євро (а.с. 10, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позикодавець ОСОБА_7 помер.

07 грудня 2017 року позивачу ОСОБА_5 , який є сином ОСОБА_7 , були видані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якименко В.О. свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідно до яких спадщина складається з права вимоги до ОСОБА_6 щодо повернення ним суми коштів у розмірі 1 306 753 доларів США та 96 250 Євро, отриманих ним за договорами позики від 09 липня 2016 року ( а.с. 6, 11, т. 1).

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору та підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_5 як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що борг за договорами позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох відповідачів солідарно.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до висновків Верховного Суду , викладених у постановах 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16; від 26 червня 2019 року у справі № 361/3519/15-ц; від 04 вересня 2019 року у справі № 537/1339/16-ц; від 10 червня 2021 року у справі № 501/2887/16-ц; від 12 травня 2021 року у справі № 754/8160/16-ц , правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції правильно встановлено правову природу укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 договору, а саме, що зобов`язання випливають з договору позики, за яким борг не повернуто, тому позивач має право на його повернення в судовому порядку.

Однак судом першої інстанції безпідставно не було прийнято до уваги ті обставини, що на момент укладення договору позики та передачі коштів за розпискою від 09 липня 2016 року, відповідач ОСОБА_1 не перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , а з 14 січня 2016 року , тобто на час укладення договорів позики, вже перебувала в шлюбі з іншим чоловіком - ОСОБА_3 .

Як вбачається з рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2013 року, яке набуло законної сили, у справі № 759/8232/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.07.2004 року.

У вказаному рішенні суду зазначено, що з 2011 року сторони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо. Зазначеним рішенням суду від 18 липня 2013 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 - розірвано. ( а.с. 44).

Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2013 року у справі № 759/3743/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено та здійснено поділ майна подружжя ОСОБА_8 . Зазначене рішення також набуло законної сили.

Згідно з копією свідоцтва про шлюб, виданого 14 січня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, 14 січня 2016 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 183, 226 т.1).

Отже, з матеріалів справи достовірно встановлено, що станом на дату укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договорів позики від 09.07.2016 року та отримання коштів ОСОБА_6 у позику згідно з розписками від 09.07.2016 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не були подружжям та кошти, отримані відповідачем ОСОБА_6 за цими договорами, не належать до спільної сумісної власності подружжя відповідачів.

Висновки суду першої інстанції про те, що він не приймає до уваги рішення Святошинського районного суду м. Києва про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_8 від 18 липня 2013 року з огляду на наявність процесуальних порушень, які вбачаються при дослідженні матеріалів справи № 759/8232/13-ц, зроблені судом з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 17 грудня 2019 року у справі № 641/1793/17, від 21 вересня 2020 року у справі № 370/1668/15-ц , «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням в такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що в будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.»

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції без належних правових підстав вдався до оцінки рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2013 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , яке набуло законної сили, а тому не може бути поставлене під сумнів.

Статтею 25 СК України встановлено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання

Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Таким чином, жодних належних та допустимих доказів тих обставин, що позика була отримана ОСОБА_6 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 - матеріали справи не містять, а висновки суду в цій частині ґрунтуються на припущеннях.

Також колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи представника позивача, що були покладені в основу оскаржуваного рішення про те, що ОСОБА_6 визнає перед судами та правоохоронними органами не тільки обставину припинення сімейних відносин з ОСОБА_1 у 2018 році, але й те, що станом на 2013 рік не міг приймати самостійних рішень, оскільки ОСОБА_1 вчиняла злочини у змові з іншими особами та, зокрема, через підробку довіреностей, від імені ОСОБА_6 , подаючи цивільні позови, отримуючи рішення на свою користь, за підробленими документами через численні судові рішення заволоділа усім майном, що належало ОСОБА_6 .

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Отже, посилання суду першої інстанції на обставини, викладені в ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 10.03.2021 у справі № 757/54795/20-к про тимчасовий доступ до речей та документів, за змістом якої вказується, що ГСУ НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000746 за ознаками вчинення ОСОБА_1 дій, що мають ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, - колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки вина особи у вчиненні злочину може підтверджуватись лише вироком суду.

Певні обставини, на які посилається орган досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000746, що зазначені в ухвалах слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва від 10.03.2021 року та від 31.10.2019 року про розгляд клопотань слідчого ( а.с. 136 - 142, т. 2), не можуть бути віднесені до преюдиційних, оскільки норми частин 4, 6 ст. 82 ЦПК України вказують, що такі обставини можуть бути встановлені лише рішенням суду, що набуло законної сили, вироком суду або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Посилання представника позивача на те, що до 2018 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, а тому позика була отримана ОСОБА_6 у липні 2016 року в інтересах сім`ї, - жодними належними та допустимими доказами не доведені, як і відсутні докази тих обставин, що вказані грошові кошти були використані в інтересах сім`ї ОСОБА_8 .

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_5 не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження обставини укладення договорів позики в інтересах сім`ї ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , використання отриманих ОСОБА_6 у борг грошових коштів за цими договорами у розмірі 1306753 доларів США та 96250 Євро для задоволення потреб цієї сім`ї.

Висновки суду першої інстанції про необхідність застосування встановленої законом презумпції спільності права власності подружжя до даних правовідносин, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки статтею 60 СК України встановлена презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу. Разом з тим, на отримані одним із подружжя кошти у борг за договором позики неможливо розповсюджувати зазначену презумпцію спільності майна подружжя, оскільки за змістом ч. 4 ст. 65 СК України той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) лише при доведенні наявності двох умов: 1)договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

На підставі оцінки наданих сторонами доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав кваліфікувати ОСОБА_1 як зобов`язану особу (боржника) за укладеними ОСОБА_6 договорами позики, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 станом на 09 липня 2016 року була дружиною ОСОБА_6 , що вона у будь-якому вигляді надавала згоду на отримання позики та була обізнана про укладення договорів позики із ОСОБА_7 в інтересах сім`ї ОСОБА_8 , враховуючи, що вона вже перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 ; тим більше недоведеним є факт укладення цих правочинів ОСОБА_6 в інтересах сім`ї та використання отриманих ним у борг коштів саме в інтересах сім`ї з ОСОБА_1 .

Крім того, положення ч. 3 ст. 61 СК України, ч. 2, 4 ст. 65 СК України, ч. 2 ст. 73 СК України як підстава відповідальності ОСОБА_1 у даних правовідносинах не можуть бути застосовані, оскільки стаття 74 СК України визначає право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, тоді як з матеріалів справи достовірно встановлено, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2013 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 набуло законної сили, а 14 січня 2016 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 .

Статтею 37 СК України встановлено, що шлюб є правозгідним, крім випадків, встановлених частинами першою - третьою статті 39 цього Кодексу, а також якщо він не визнаний недійсним за рішенням суду.

Жодних даних про те, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є недійсним або визнаний таким у судовому порядку - матеріали справи не містять, і позивач на такі обставини не посилається.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення з неї солідарно заборгованості за договорами позики від 09.07.2016 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про порушення правил територіальної підсудності, та у зв`язку з цим - скасування рішення у повному обсязі та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 у повному обсязі - апеляційний суд відхиляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, представник позивача зазначив, що у договорах позики від 09 липня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вказали, що повернення боргу має здійснюватись у місті Києві. У розписках від 09.07.2016 року ОСОБА_6 зазначив місце свого проживання у АДРЕСА_1 , що знаходиться у Святошинському районі м. Києва. Відповідно до ч. 8 ст. 28 ЦПК України, позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Крім того, представник позивача посилався на те, що відповідно до наявного у матеріалах справи договору про надання правової допомоги від 05.02.2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Волковим А.М., відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 , що також належить до Святошинського району м. Києва.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач ОСОБА_6 рішення суду не оскаржував, підстав для скасування рішення суду у повному обсязі з цих підстав та направлення його до Камінь-Каширського районного суду Волинської області для розгляду справи за підсудністю - не вбачається.

Розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який не брав участі у даній справі, та вважає, що його права та інтереси зачіпаються даним рішенням, оскільки кошти стягнуто з його дружини ОСОБА_1 , а отже, за рахунок спільних коштів подружжя, які в установленому законом порядку зареєстрували шлюб у січні 2016 року, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалося.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення

За змістом ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Конструкція статті 352 ЦПК України у системному тлумаченні з частиною першою статті 17 ЦПК України, з врахуванням принципу верховенства права, складовою якого є доступ до суду, дає підстави дійти висновку, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційний перегляд справи виключно у випадку, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 2- 4392/09, постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 638/21181/15-ц, постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 705/2-1281/2010 Верховний Суд дійшов висновку, що особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права і обов`язки цих осіб. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року в справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19) дійшла подібного за змістом висновку щодо застосування норм процесуального права у випадках розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого суду, яка подана особою, яка не брала участі у справі. Так, згідно зазначеної ухвали, судове рішення, оскаржене незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 11 січня 2023 року у справі № 2-1296/11, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 вересня 2022 року, в його мотивувальній частині відсутні будь-які висновки про права та обов`язки ОСОБА_3 , у резолютивній частині рішення суд також жодним чином не вказував про його права та обов`язки. Отже, оскаржуване рішення безпосередньо не встановлює, не змінює та не обмежує права або обов`язки ОСОБА_3 , не стосується його інтересів і свобод, як особи, яка не була залучена до участі у справі.

Також в оскаржуваному рішенні не міститься жодних суджень про права та обов`язки ОСОБА_3 , як чоловіка ОСОБА_1 , у правовідносинах позики, що склалися між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ; скаржник ОСОБА_3 не є стороною у цих правовідносинах, що склались між позивачем та відповідачем ОСОБА_6 .

Враховуючи, що будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і відповідачами у справі не може братися до уваги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 про солідарне стягнення з неї заборгованості за договорами позики від 09.07.2016 року та ухвалення нового рішення у цій частині про відмову у позові до ОСОБА_1 , то скасуванню також підлягає оскаржуване рішення в частині стягнення з неї судових витрат на користь позивача ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з позивача ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3000 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 362, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики - закрити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 вересня 2022 року - скасувати в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 100000 грн. на виконання розписки від 09.07.2016, передбачені борговим зобов`язанням у євро, в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 100000 грн. на виконання розписки від 09.07.2016, передбачені борговим зобов`язанням у доларах США та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрат по сплаті судового збору.

Прийняти у цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики від 09.07.2016 року - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 19 липня 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Рейнарт І.М.