ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2023 року м.Суми

Справа №591/2938/21

Номер провадження 22-ц/816/941/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 квітня 2023 року у складі судді Сидоренко А.П., ухваленого в м. Суми, повний текст якого виготовлено 20 квітня 2023 року,

в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»)звернулося до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 , мотивуючи позовні вимоги тим, що 20 липня 2012 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунокзі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконала, тому станом на 13 квітня 2021 року утворився борг на загальну суму 60960 грн 98 коп., з яких: 49415 грн 82 коп. заборгованість за тілом кредиту, 11545 грн 16 коп. заборгованість за простроченими відсотками, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що оспорювана фінансова операція була виконана за допомогою фінансового номеру телефону відповідача, доказів на підведення того, що було здійснено несанкціонований доступ до її номеру телефону надано не було. Звертає увагу на те, що кожна операція спрямована на використання коштів через Інтернет банкінг підтверджується введенням ОТП- паролю, який надсилається банком на мобільний телефон клієнта, у разі якщо ОТП-пароль буде введено неправильно платіж банком не буде проведено.

Зазначає, що операції з переказу коштів з картки відповідача супроводжувалися додатковим підтвердженням до додатку ПРИВАТ24, пароль входу до якого знала лише ОСОБА_1 , пароль змінено не було, за розголошення паролю несе відповідальність відповідач.

Вказує на те, що звернення із заявою про вчинення кримінального правопорушення та наявність кримінального провадження не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку виконати взяті на себе зобов`язання за укладеним кредитним договором.

На переконання позивача, у супереч вимогам ст. 1054 ЦК України, суд першої інстанції безпідставно звільнив відповідача від відповідальності щодо повернення отриманої суми позики, яка підлягає стягненню в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача заперечила проти її задоволення , оскільки вважає, що встановлені судом обставини свідчать про те, що у відповідачки була відсутня воля на вчинення спірної трансакції , а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування трансакції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 20 липня 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (т.1, а.с. 24).

У заяві зазначено, що відповідач виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку кредитка «Універсальна» із бажаним кредитним лімітом 500 грн. Також зазначено, що заявник, згодна з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, з яким вона ознайомилася та згодна з його умовами. Умови та правила надання банківських послуг розміщенні на офіційному сайті Приватбанку: www.privatbank.ua.

До позовної заяви банк додав витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов і правил надання банківських послуг, з яких не вбачається, що вони були підписані відповідачем (т.1, а.с. 28, 29-54).

20 липня 2020 року відповідачу видано кредитну карту, яка неодноразово перевипускалася, останнього разу 15 липня 2020 року, з терміном дії 10/23 (т.1, а.с. 22).

З наданої банком інформації по кредитному договору № б/н вбачається, що стартом кредитного рахунку є 20 липня 2012 року, того ж дня встановлено кредитний ліміт в сумі в сумі 1100 грн, який в подальшому неодноразово змінювався (т.1, а.с. 23).

З розрахунку заборгованості та виписки з рахунку позичальника (т. 2, а.с. 51-127) вбачається, що станом на 14 липня 2020 року залишок коштів на картковому рахунку № НОМЕР_1 складав 439 грн 13 коп. 14 липня 2020 року ініційовано проведення по картці позичальника № НОМЕР_1 транзакції - переказів кредитних коштів на суму 47828 грн 36 коп. та 1255 грн 54 грн., що призвело до утворення заборгованості за кредитом. На вказану заборгованість банк нарахував позичальнику проценти.

Листом від 16 липня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» у відповідь на звернення від 15 липня 2020 року стосовно повернення коштів, які були списані 14 липня 2020 року з платіжної картки, повідомлено ОСОБА_1 , що переказ коштів був здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного клієнтів Internet Banking Приват-24, вхід в який було здійснено під авторизацією ОСОБА_1 . При даній процедурі клієнт вводить своє ім`я та пароль та входить до Приват24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після чого банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого банк здійснює переказ коштів. Вказані дії можливі лише за допомогою використання її фінансового номеру телефону та іншої особистої інформації (т. 2, а.с. 145-146).

21 липня 2020 року ОСОБА_1 , повторно звернулася до Сумського відділу поліції (м. Суми) ГУНП України в Сумській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, в якій вона зазначала, що 14 липня 2020 року невстановлені особи, які без її відома зняли з її платіжної картки грошові кошти в сум 1700 доларів США. Повідомлень зі сторони банку вона не отримувала, переказ грошових коштів було здійснено з телефону Samsung Galaxy A90, що їй не належить, на ім`я ОСОБА_2 , місце проживання якого є Йорданія (т.2, а.с. 142-144).

З повідомлення Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області № Є-130/аз від 06 серпня 2020 року вбачається, що за зверненням ОСОБА_1 відомості про незаконне заволодіння належними їй грошовими коштами внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань Сумського ВП ГУНП в Сумській області під № 0000134 від 29 липня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (т. 2, а.с. 141).

Згідно інформації наданої АТ КБ «ПриватБанк», з карти клієнта було здійснено переказ MoneyGram, який отримано 14 липня 2020 року о 15:55:02, надсилання ID:UWPB61631421, код 64632663, оплата: комісія 1218 грн 97 коп., сума 1700 доларів США ОСОБА_1 ОСОБА_3 Пароль до Приват24 не змінювався. Вхід до Приват24 здійснювався з телефону SM-A908N/SAMSUNG (нетиповий пристрій), перший вхід підтверджено за допомогою смс на фінансовий телефон (т.2, а.с. 49).

Відповідно до розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 13 квітня 2021 року становить суму 60960 грн 98 коп., з яких: 49415 грн 82 коп. заборгованість за тілом кредиту, 11545 грн 16 коп. заборгованість за простроченими відсотками (т.1, а.с. 5-22).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сума нарахованого позивачем боргу відповідачки склала той розмір, що відповідає саме тій сумі, яка не санкціоновано, без згоди відповідачки, була перерахована з її рахунку невідомими особами, та саме на цю суму банком нараховано відсотки. Іншої заборгованості за власними зобов`язаннями, що не пов`язані з оспорюваною сумою, у відповідачки перед банком не існує. Надані відповідачкою докази підтверджують факт звернення відповідачки до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідачки була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною 1 статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (тут і далі в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин - 14 липня 2020 року) платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Станом на час виникнення спірних правовідносин - 14 липня 2020 року, загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків (далі - банки) електронних платіжних засобів і визначає порядок здійснення операцій з їх використанням були встановлені Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 5 листопада 2014 року, вимоги якого поширювалися на платіжні організації, учасників платіжних систем, які є суб`єктами відносин, що виникають під час здійснення операцій, ініційованих із використанням електронних платіжних засобів цих платіжних систем та користувачів електронних платіжних засобів (далі - користувач) (п. 1 та п. 2 розділу І цього Положення).

Відповідно до пунктів сьомого-дев`ятого розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» вказаного Положення, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17) від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61-30583св18) та від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19 (провадження № 61-1035св21).

Судом першої інстанції встановлено та не спростовується сторонами, що відповідно до умов укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору про надання банківських послуг в Приватбанку, останній було відкрито в банківський установі рахунок та надано банківську карту.

Відповідач стверджує, що операції із переказу коштів за її картковим рахунком, відкритим в АТ КБ «Приватбанк», 14 липня 2020 року на суму 1700 доларів США, були виконані не нею, причому вона заперечує розголошення інформації, яка б сприяла проведенню оспорюваних ним транзакцій.

Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наданої відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» інформації, яка не була взята судом першої інстанції до уваги, вбачається, що вхід до системи дистанційного обслуговування клієнтів - Internet Banking Приват-24 був здійснений з використанням паролю, який не змінювався. Крім того, вхід до системи здійснено з нетипового пристрою - SM-A908N/SAMSUNG був підтверджений за допомогою смс на фінансовий номер телефону.

Тобто, з вказаного вбачається, що переказ коштів з карткового рахунку відповідача 14 липня 2020 року о 15:55 год. відбулося після ідентифікації клієнта, шляхом коректного введення паролю входу до системи дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват-24, відомого лише ОСОБА_1 , а також, у зв`язку використанням нетипового пристрою, додатково вхід підтверджено за допомогою смс, що надіслано на фінансовий номер телефону відповідача.

Відповідач не обґрунтувала, яким чином особа, яка ініціювала оспорювані нею транзакції, здійснені 14 липня 2020 року, отримала доступ до її фінансового номеру телефону та до паролю входу до системи дистанційного обслуговування Приват-24.

Таким чином, враховуючи те, що переказ кредитних коштів з карткового рахунку відповідача, що мало місце 14 липня 2020 року, відбулася за використання інформації, яка могла бути відома лише позивачу (паролю входу до Internet Banking Приват-24 та паролю, що надсилався на фінансовий номер телефону), за збереження якої вона несе відповідальність, а тому суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача відповідальності з повернення цих коштів.

Сам факт звернення ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування спірної транзакції та правоохоронних органів щодо вчинених шахрайських дій, не є беззаперечним доказом того, що вона своїми діями не сприяла, зокрема шляхом розголошення паролів входу до системи дистанційного обслуговування, здійсненню переказ кредитних коштів з її карткового рахунку.

При вирішенні заявлених АТ КБ «ПриватБанк» вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, колегія суддів бере до уваги, що крім заборгованості по тілу кредиту, банк просить стягнути нараховані відсотки. На підтвердження правомірності стягнення з відповідача сум боргу, позивачем надано підписані відповідачем анкету-заяву від 20 липня 2012 року, паспорт споживчого кредит датований 15 липня 2020 року, а також витяги з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та умови і правила надання банківських послуг, що відповідачем не підписані.

Відповідно до ч.ч 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Надані позивачем умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20 липня 2012 року, шляхом підписання анкети-заяви.

Вказане узгоджується з висновками щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Частиною 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту (див постанову Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/22).

Тобто, відповідач своїм підписом у паспорті споживчого кредиту лише підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту, які діяли в АТ КБ «ПриватБанк» станом на 15 липня 2020 року.

Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 20 липня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить узгодженого розміру відсотків за користування кредитними коштами, а тому підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача нарахованих відсотків в сумі 11545 грн 16 коп. колегія суддів не вбачає.

При визначенні розміру заборгованості відповідача за тілом кредиту, колегія суддів бере до уваги те, що відповідно до наданого відповідачем розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки по рахунку, 01 вересня 2020 року була здійснено списання нарахованих відсотків за рахунок тіла кредиту на суму 2687 грн 11 коп., що прямо порушує вимоги ст. 1049 ЦК України.

Таким чином, станом на 13 квітня 2021 року розмір заборгованості відповідача за тілом кредиту становить 46728 грн 71 коп. (49415,82 грн - 2687,11 грн), що і підлягає стягненню на користь позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь банку 46728 грн 71 коп. заборгованості по тілу кредиту.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пропорційно до задоволеної частини позовних вимог та вимог апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви - 1740 грн 03 коп. та за подання апеляційної скарги - 2610 грн 05 коп.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту в розмірі 46728 гривень 71 копійку та 1740 гривень 03 копійки судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

В іншій частині вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» сплачений судовий збір у розмірі 2610 гривень 05 копійок за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов