Справа №489/3741/16-ц
Провадження № 22-ц/812/722/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 липня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участі представника боржника - ОСОБА_1 ,

представника стягувача - Моргун І.А.,

представника відділу ДВС - Тарасенка К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відкоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2023 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Рум`янцевою Н.О., повний текст складено 24 травня 2023 року, за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ширко Сергія,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ширко Сергія (далі Інгульський ВДВС).

Обґрунтовуючи скаргу вказував, що у провадженні Інгульського ВДВС знаходиться виконавче провадження № 53339169 з примусового виконання виконавчого листа виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва по справі № 489/3741/16-ц про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частки з усіх видів заробітку.

10 березня 2023 року державним виконавцем було зроблено розрахунок заборгованості по аліментам. Ознайомившись з таким розрахунком, вважає, що він зроблений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки 15 лютого 2022 року він влаштувався на роботу до ФОП ОСОБА_5 і повідомив телефоном державного виконавця проте, державний виконавець в свою чергу зазначив, що після підтвердження цих відомостей, на місце його роботи буде направлена постанова про звернення стягнення на заробітку плату.

24 березня 2022 року з ним було припинено трудові відносини і до 31 жовтня 2022 року за ним зберігалося місце роботи та посада водія ФОП ОСОБА_5 , та відповідно за цей період не була нарахована йому заробітна плата.

Зазначені обставини не є підставою для визначення його особою, що відноситься до категорії визначеної ч.3,4 ст. 195 СК України, оскільки така категорія визначена для тих боржників, що не працюють, а за ним зберігалося місце роботи і посада до 31 жовтня 2022року.

А тому вважав, що за таких обставин, розмір аліментів, який має нараховуватися, виходячи з 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Проте, державним виконавцем з лютого 2022 року по березень 2023 року нараховувалися аліменти виходячи з середнього заробітку працівника по цій місцевості у розмірі 14382,00 грн., і відповідно, нараховано аліменти у розмірі 3595,50 грн.

Вказує, що ним була подана скарга на бездіяльність державного виконавця. Однак, 13 березня 2023 року надійшла відповідь, в якій зазначено, що заборгованість буде перерахована після отримання відомостей про дохід боржника. Проте, до теперішнього часу, залишається чинним той розрахунок, датований 10 березня 2023 року.

Враховуючи вищевикладене, просив визнати дії державного виконавця Інгульського ВДВС Ширко Сергія щодо здійснення розрахунку заборгованості ОСОБА_2 по аліментам, протиправними; зобов`язати державного виконавця Інгульського ВДВС Ширко Сергія здійснити розрахунок заборгованості по аліментам за період з лютого 2022 року по березень 2023 року з урахуванням періоду роботи в Фізичної особи підприємця ОСОБА_5 та збереження місця роботи та посади на період призупинення дії трудових відносин, виходячи з 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2023 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця Інгульського ВДВС Ширко Сергія - відмовлено.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вказав, що оскільки доказів (джерел) отримання та розмірів фактичного доходу у вказаний спірний період з лютого 2022 по березень 2023 заявником не надано, хоч він не позбавлений можливості працевлаштування за сумісництвом, або звільнення та отримання державної допомоги, та з наданих виконавцю документів на час виникнення заборгованості не працював, розмір заборгованості йому було правомірно розраховано виконавцем в порядку, визначеному ч.3 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» та ч.2 ст.195 СК України, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Відтак, суд прийшов до висновку, що у діях державного виконавця Ширко С. відсутні порушення та бездіяльність щодо неврахування відомостей про те, що між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5 в період з 24 березня 2022 року по 31 жовтня 2022 року призупинено дію трудових відносин та в цей час не здійснювалося нарахування заробітної плати, а тому в задоволенні скарги слід відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказував, що рішення суду першої інстанції є несправедливим, незаконним, а тому підлягає скасуванню, з ухваленням по справі нового рішення про задоволення його скарги.

Зазначав, що після працевлаштування 15 лютого 2023 року на роботу до ФОП ОСОБА_5 він повідомив про таке державного виконавця, той, в свою чергу зазначив, що після підтвердження цих відомостей, на місце моєї роботи буде направлено відповідна постанова про звернення стягнення на мою заробітну плату.

24 березня 2022 року з ним було призупинено трудові відносини.

Однак, статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Вказує, що таким чином, до 31 жовтня 2022 року за ним зберігалися місце роботи та посада водія в ФОП ОСОБА_5 . Відповідно і заробітна плата за цей період нарахована не була, а тому дохід був відсутній.

Але зазначені обставини не є підставою для визначення його таким, що відноситься до категорії визначеної ч.3,4 ст. 195 СК України, оскільки така категорія визначена для тих боржників, що не працюють, а за ним зберігалося місце роботи і посада до 31 жовтня 2023 року.

За таких обставин, в даному випадку, розмір аліментів, який має нараховуватися ОСОБА_2 потрібно рахувати, виходячи з 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Проте, суд першої інстанції його аргументи до уваги не прийняв, пославшись на те, що ним не було надано доказів про оскарження наказу про призупинено дію трудового договору, а крім того оскільки доказів (джерел) отримання та розмірів фактичного доходу у вказаний спірний період з лютого 2022 по березень 2023 заявником не надано, хоч він не позбавлений можливості працевлаштування за сумісництвом, або звільнення та отримання державної допомоги, та з наданих виконавцю документів на час виникнення заборгованості не працював, розмір заборгованості йому було правомірно розраховано виконавцем в порядку, визначеному ч.3 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» та ч.2 ст.195 Сімейного кодексу України, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Вказує, що такий висновок суду суперечить чинному законодавству, оскільки він не відносить ні до жодної з категорій передбачених частині 2 статті 195 СК України.

При цьому, вказує, що абсолютно чітко визнає свій обов`язок щодо утримання дитини та сплати аліментів, і не просив суд звільнили його від заборгованості по сплаті аліментів, але проти визначення бази нарахування, як для непрацюючої особи, адже весь цей період він був працевлаштованим.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відділу ДВС та представник стягувача зазначали про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, а тому просили залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник боржника ОСОБА_2 - адвокат Колеснек Ю.В. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення.

Представник відділу ДВС та представник стягувача ОСОБА_3 - адвокат Моргун І.А. апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Боржник та стягувач у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце повідомлені належним, що в силу ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності, з огляду на присутність їх представників у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі статті 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року залишено без змін, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 щомісячно аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 липня 2016 року до досягнення дитиною повноліття (т.1 а.с.53,78-79).

Виконавче провадження № 53339169 з примусового виконання виконавчого листа виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва по справі № 489/3741/16-ц перебуває у провадженні Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з 07 лютого 2017 року (т.1 а.с.97, т.2).

Зважаючи на матеріали виконавчого провадження і те, що ОСОБА_2 тривалий час не був офіційно працевлаштований, державним виконавцем здійснювався розрахунок щомісячного платежу по аліментам виходячи із середньої заробітної плати працівника по цій місцевості.

Згідно наказу № 1К від 15 лютого 2022 року, ОСОБА_2 прийнято на роботу ФОП ОСОБА_5 з 15 лютого 2022 року на посаду водія з окладом згідно штатного розпису 6500 грн ( т.1 а.с.94). Про що останній повідомив державного виконавця.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам, складеного головним державним виконавцем Ширко Сергієм від 10 березня 2023 року № 22698, заборгованість по сплаті аліментів у виконавчому провадженні по виконавчому листу № 489/3741/16-ц від 26 січня 2017 року, станом на 10 березня 2023 року за період з вересня 2019 року по_ березень 2023 року складає 40741,90 грн( т.1 а.с.96).

З вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що головним державним виконавцем за період з січня 2022 року по березень 2023 року вказано розмір доходу у сумі 14382,00 грн. щомісячно, виходячи із середньої заробітної плати та нараховано аліменти у розмірі 3595,50 грн. на місяць ( т.1 а.с.96).

Згідно довідки ФОП ОСОБА_5 від 15 березня 2023 року за вих. № 1, ОСОБА_2 був прийнятий ФОП ОСОБА_5 на посаду водія з 15 лютого 2022 року з окладом 6500 грн., звільнений 31 жовтня 2022 року. Але у зв`язку з запровадження правового режиму воєнного стану на території України та на підставі наказу № 1 ФОП від 24 березня 2022 року «Про порядок роботи працівників ФОП ОСОБА_5 під час дії правового режиму воєнного часу» з ним було призупинено дію трудового договору з 24 березня 2022 року на період дії воєнного стану та заробітна плата йому не нараховувалася ( т.1 а.с._95).

Як вбачається з індивідуальної відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, сформованої 07 березня 2023 року, ОСОБА_2 у 2022 році не сплачено страхові внески ( т.1 а.с.92,93).

Не погодившись з розрахунком заборгованості по аліментам, складеного головним державним виконавцем Ширко Сергієм від 10 березня 2023 року, скаржник звернувся зі скаргою до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на бездіяльність державного виконавця щодо проведення нового розрахунку заборгованості по аліментам.

Відповідно до листа Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 13 березня 2023 року за вих. № 22900, зокрема, повідомлено про те, що після отримання інформації на запити від 08 березня 2023 року щодо достовірних даних стосовно офіційного доходу боржника державним виконавцем буде здійснено перерахунок заборгованості по аліментам.

Не погоджуючи з наведеним державним виконавцем розрахунком, ОСОБА_2 звертаючись до суду з цією скаргою та посилаючись на те, що в зазначений період з лютого по жовтень 2022 року заробітна плата йому не нараховувалася та будь-який дохід у нього відсутній, що є підставою для нарахування аліментів у мінімальному розмірі - 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки доказів (джерел) отримання та розмірів фактичного доходу у вказаний спірний період з лютого 2022 по березень 2023 року заявником не надано, хоч він не позбавлений можливості працевлаштування за сумісництвом, або звільнитися та отримувати державну допомогу, а з наданих виконавцю документів на час виникнення заборгованості не працював, розмір заборгованості йому було правомірно розраховано виконавцем в порядку, визначеному частини 3 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» та частини 2 статті 195 СК України, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Колегія суддів часткового погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «ДІД Конс» щодо офіційного тлумачення положень пункту 15 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку з положеннями частини першої статті 41, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України, статті 115 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 1.3, 1.4 статті 1, частини другої статті 2, абзацу шостого пункту 3.7 статті 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу»).

Право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 11-рп/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень пункту 20 частини першої статті 106, частини першої статті 111-13 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України).

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з частиною 1 статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Умови й порядок виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначається приписами Закону України «Про виконавче провадження».

За положеннями пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до пункту 1 частин 1, 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

За змістом частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до обов`язків, визначених пунктом 1 частини 2 цієї статті, виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Так, згідно з вимогами частини 1 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.

Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Згідно з вимогами частини 3 цієї статті визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Відповідно до частини 4 вказаної статті виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

Згідно з вимогами частини 6 цієї статті, у разі стягнення аліментів як частки заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця.

Якщо стягнути аліменти в зазначеному розмірі неможливо, підприємство, установа, організація, фізична особа - підприємець, фізична особа, які проводили відрахування, нараховують боржнику заборгованість із сплати аліментів.

З наведеного вбачається, що при обчисленні розміру заборгованості зі сплати аліментів, виконавець мав діяти з дотриманням принципу законності, вимог Закону України «Про виконавче провадження», нараховуючи аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

За змістом частини 1 статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

В силу вимог частини 2 цієї статті, заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Відповідно до пункту 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Зважаючи на наявний в матеріалах справи наказ про прийняття ОСОБА_2 на роботу до ФОП ОСОБА_6 з 15 лютого 2022 року та до прийняття роботодавцем наказу 24 березня 2022 року про призупинення трудового договору, розмір щомісячного платежу по аліментам за цей період повинна була бути нарахована виходячи із розміру заробітної плати працюючого фактично працівника.

Відповідно до вимог абзацу першого частини 1 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

В силу вимог абзацу першого частини 3 цієї статті передбачено, що у разі незгоди працівника (працівників) із наказом (розпорядженням) роботодавця про призупинення дії трудового договору працівником або профспілкою за дорученням працівника (працівників) відповідний наказ (розпорядження) може бути оскаржений до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу, який, вивчивши зміст наказу (розпорядження) та підстави для його видання, за погодженням з військовою адміністрацією може внести роботодавцеві припис про скасування відповідного наказу (розпорядження) або про усунення порушення законодавства про працю іншим шляхом, що є обов`язковим до виконання роботодавцем протягом 14 календарних днів з дня отримання такого припису. Доказів оскарження наказу заявником суду надано не було.

Разом із з цим, за змістом частини 4 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Отже, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачають можливість для відшкодування заявнику заробітної плати за час призупинення дії трудового договору та не звільняють від обов`язку утримання дитини та сплати аліментів у визначеному судом розмірі.

Судом встановлено, що у період, коли дія трудового договору була призупинена, ОСОБА_2 не отримував заробітної плати.

Між тим, колегії суддів вважає, оскільки трудові відносини не припинено, а призупинено, за ОСОБА_2 зберігалося місце роботи та посада, законодавством передбачено відшкодування заробітної плати за вказаних обставин, то щомісячний розмір аліментів за час призупинення трудового договору з 24 березня по 31 жовтня 2022 року повинен визначатися виходячи із розміру заробітної плати працівника визначеної трудовим договором, а не з середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості.

Тому, висновок суду про правомірне нарахування державним виконавцем за період з 15 лютого по 31 жовтня 2022 року щомісячного розміру аліментів виходячи із розміру середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості є помилковим.

Колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає що розрахунок заборгованості державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) за період з 15 лютого 2022 року по 31 жовтня 2022 року неправомірним.

Зважаючи на викладене колегія судді дійшла висновку про визнання розрахунку державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за період з 15 лютого 2022 року по 31 жовтня 2022 року неправомірним, та вважає, що при проведені розрахунку заборгованості за цей період державному виконавцю слід враховувати розмір заробітної плати визначений трудовим договором між ОСОБА_2 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5

31 жовтня 2022 року розірвано трудовий договір між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5 , доказів працевлаштування боржник ні державному виконавцю, ні суду боржником не надав, відтак з листопада 2022 року та по 23 березня 2023 року (як зазначено в розрахунку) державним виконавцем вірно проведено розрахунок щомісячного платежу по аліментам виходячи із середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості.

Аргументи апеляційної скарги про визначення аліментів на утримання дитини, які підлягають стягненню із боржника на користь стягувача у розмірі 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, про що наголошує боржник, не ґрунтуються на зазначених вище вимогах закону та не узгоджується із визначеними законом способами виконання батьками обов`язку утримувати дитину.

Оскільки при ухваленні рішення судом неправильно застосовано норми матеріального права, то апеляційна скарга в силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК підлягає частковому задоволення, оскаржувана ухвала в частині оскарження розрахунку заборгованості за період з 15 лютого по 31 жовтня 2022 року скасуванню та ухваленню в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення вимог. В іншій частині цю ж ухвалу слід залишити без змін.

В силу частини 13 статті 141 ЦПК України та зважаючи на часткове задоволення скарги з Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 268 грн.40 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2023 року в частині оскарження розрахунку заборгованості за період з 15 лютого 2022 року по 31 жовтня 2022 року скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_2 про визнання розрахунку державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) Ширко Сергія задовольнити частково.

Визнати розрахунок державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) в частині оскарження розрахунку заборгованості за період з 15 лютого 2022 року по 31 жовтня 2022 року неправомірним. При проведенні розрахунку заборгованості за цей період державному виконавцю враховувати розмір заробітної плати визначений трудовим договором між ОСОБА_2 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 .

В іншій частині оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Стягнути з Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) на користь ОСОБА_2 268 гривень 40 копійок судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 21 липня 2023 року.