Справа № 465/1003/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2023 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого-судді Боровков Д.О.

при секретарі Данилович Н.В.,

за участю позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові у загальному позовному проваджені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Вища рада правосуддя та Уповноважений Верховної Ради України з прав людини) про відшкодування моральної шкоди, завданої суддею Франківського районного суду м. Львова Мигаль Г.П.,

встановив:

У лютому 2021 року позивачі звернулися до Франківського районного суду м. Львова з позовом, у якому просить відшкодувати за рахунок державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями та рішеннями судді Франківського районного суду м. Львова Мигаль Г.П. у справі наказного провадження № 465/7977/20, в сумі 10000 грн. 00 коп. на кожного.

Свої вимоги мотивує тим, що Франківським районним судом м. Львова (суддею Мигаль Г.П.) 22 грудня 2020 року у справі № 465/7977/20 був виданий судовий наказ, яким з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» стягнуто солідарно заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01.03.2019 р. по 01.10.2020 р. в розмірі 6914,85 грн., 3 % річних 144,37 грн., інфляційні витрати 92,10 грн. 27 січня 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 звернулися до Франківського районного суду м. Львова зі заявою про скасування вказаного судового наказу. 29 січня 2021 року ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Мигаль Г.П. заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про скасування судового наказу повернуто без розгляду, оскільки до поданої заяви не будо подано документу, що підтверджує сплату судового збору. Вважають, що заява про скасування судового наказу була повернута незаконно, оскільки ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 звільнені у даній категорії справ від сплати судового збору, як споживачі житлово-комунальних послуг, і тому вказаними діями судді Мигаль М.П. їм нанесена моральна шкода, а також, їх було позбавлено доступу до правосуддя. В зв`язку з наведеним, просять позов задовольнити.

Державна казначейська служба України подала до суду відзив на позов /Т-1 а.с.54-56/, у якому просить у задоволені позову відмовити, мотивуючи це тим, що їх служба не є належним відповідачем у справі, оскільки не є тим суб`єктом, який порушив права позивача, і тому співвідповідачем повинна бути держава. Зазначає, що при відшкодуванні шкоди завданої посадовою особою органу державної влади обов`язковою умовою є встановлення факту незаконності дій, проте на даний момент дії посадових осіб органу державної влади не визнано незаконними, а тому відсутні будь-які правові підстави для відшкодування моральної шкоди позивачам.

Вища рада правосуддя подала до суду письмові пояснення /Т-1 а.с.58-62/, у якому зазначила, що питання, які порушують позивачі у позові не відносяться до компетенції ВРП, а рішення суду у вказаній справі жодним чином не впливатиме на права та обов`язки Ради.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позов підтримали, дали пояснення аналогічні доводам, наведеним у позові, просять позов задовольнити.

Суд ухвалив розглядати справу без участі позивачів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , які будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, на розгляд справи не з`явилися, проте подали до суду заяви, в яких позов підтримали, просять справу розглядати у їх відсутності /Т-2 а.с.57-59,76/.

Суд ухвалив розглядати справу без участі представників відповідача та третіх осіб, які будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, до суду не з`явилися, проте матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення, а представники третіх осіб подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі /Т-1 а.с.62, Т-2 а.с.185/.

Рух справи, клопотання сторін, процесуальні рішення суду.

У лютому 2021 року позивачі звернулися до Франківського районного суду м. Львова з даним позовом.

29 березня 2021 року ухвалою Франківського районного суду м. Львова у справі відкрито загальне позовне провадження /Т-1 а.с.25,26/.

26 липня 2021 року розпорядженням голови Франківського районного суду м. Львова справу передано до Залізничного районного суду м. Львова, оскільки всі судді Франківського районного суду м. Львова заявили у справі самовідводи /Т-1 а.с.135,140/.

28 вересня 2022 року до Залізничного районного суду м. Львова надійшло клопотання позивача ОСОБА_3 про призначення комплексної судово-психіатричної експертизи /Т-2 а.с.82-84/.

28 вересня 2022 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволені вищевказаного клопотання відмовлено /Т-2 а.с.88/.

Також, 28 вересня 2022 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду /Т-2 а.с.89/.

28 вересня 2022 року до суду з Франківського районного суду м. Львова надійшли матеріали цивільної справи наказного провадження № 465/7977/20 /Т-2 а.с.91/

17 листопада 2022 року позивач ОСОБА_3 подала до суду заяву про відвід судді Боровкову Д.О. /Т-2 а.с.107-109/.

22 листопада 2022 року ухвалою суду у задоволенні вказаної заяви про відвід відмовлено /Т-2 а.с.118/.

19 грудня 2022 року позивач ОСОБА_3 вдруге подала до суду заяву про відвід судді Боровкову Д.О. /Т-2 а.с.136-138/.

21 грудня 2022 року ухвалою суду у задоволенні вказаної заяви про відвід відмовлено /Т-2 а.с.150,151/.

21 листопада 2022 року позивач ОСОБА_3 подала до суду заяву про допит в якості свідка судді Франківського районного суду м. Львова Мигаль Г.П. /Т-2 а.с.115/.

18 квітня 2023 року позивач ОСОБА_3 заявила усне клопотання про витребування з Вищої ради правосуддя інформації.

18 квітня 2023 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволені вищевказаних заяви та клопотання позивача ОСОБА_3 відмовлено.

18 квітня 2023 року позивач ОСОБА_3 втретє подала до суду заяву про відвід судді Боровкову Д.О.

18 квітня 2023 року ухвалою суду у задоволенні вказаної заяви про відвід відмовлено.

18 квітня 2023 року позов в частині вимог ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Заслухавши пояснення позивачів, вивчивши матеріали справи, цивільної справи № 465/7977/20, суд прийшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 звернулися з позовом до Держави Україна про відшкодування моральної шкоди, завданої їм незаконних діями та рішеннями судді Франківського районного суду м. Львова Мигаль Г.П. у справі наказного провадження № 465/7977/20, в сумі 10000 грн. 00 коп. на кожного.

Франківським районним судом м. Львова (суддею Мигаль Г.П.) 22 грудня 2020 року у справі № 465/7977/20 був виданий судовий наказ, яким з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» стягнуто солідарно заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01.03.2019 р. по 01.10.2020 р. в розмірі 6914,85 грн., 3 % річних 144,37 грн., інфляційні витрати 92,10 грн.

27 січня 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 звернулися до Франківського районного суду м. Львова зі заявою про скасування судового наказу від 22 грудня 2020 року у справі № 465/7977/20.

29 січня 2021 року ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Мигаль Г.П. заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про скасування судового наказу повернуто без розгляду, роз`яснено боржникам, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню зі заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

З мотивувальної частини вищевказаної ухвали суду від 29 січня 2021 року вбачається, що підставою для повернення заяви слугувало те, що підпунктом 1 частини 5 статті 170 ЦПК України встановлено, що до заяви про скасування судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору. Проте до поданої заяви документу, що підтверджує сплату судового збору, заявниками не надано.

23 лютого 2021 року ухвалою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 29 січня 2021 року у справі № 465/7977/20 залишено без руху.

З мотивувальної частини вищевказаної ухвали апеляційного суду від 23 лютого 2021 року вбачається, що апелянти не оплатили судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до статті 357 ЦПК України. При цьому, в ухвалі зазначається, що доводи апеляційної скарги щодо звільнення апелянтів від сплати судового збору з посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів» до уваги прийматись не можуть, оскільки за змістом статті 22 згаданого закону від сплати судового збору звільняються споживачі за їхніми позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. В той же час, апелянти у даній справі є боржниками, а не позивачами.

09 квітня 2021 року ухвалою Львівського апеляційного суду апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 29 січня 2021 року повернута апелянтам, оскільки останні не виконали вимоги вищевказаної ухвали апеляційного суду від 23 лютого 2021 року.

Предметом спору у цій справі є вимога позивачів про відшкодування моральної шкоди, завданої, на думку позивачів, тим що суддя Франківського районного суду м. Львова постановила ухвалу від 29 січня 2021 року, якою повернула заяву про скасування судового наказу з підстав несплати судового збору, чим умисно позбавила їх ефективного способу захисту та доступу до правосуддя.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 вказала, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач.

Судом достовірно встановлено, що ухвала судді Франківського районного суду м. Львова Мигаль Г.П. від 29 січня 2021 року, якою була повернута без розгляду заява ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про скасування судового наказу в апеляційному або іншому порядку не скасовувалася, а відтак, набрала законної сили та є обов`язковою для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

За таких, обставин твердження позивачів про незаконність вказаної ухвали суду є голослівними та спростовуються матеріалами цивільної справи наказного провадження № 465/7977/20.

Також, суд вважає некоректними твердження позивачів про те, що повернення заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про скасування судового наказу, з підстав несплати судового збору, позбавила позивачів ефективного способу захисту та доступу до правосуддя, з огляду на наступне.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81) 7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Доводи позивачів про те, що боржники ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 були звільнені від сплати судового збору за подачу заяви про скасування судового наказу у справі № 465/7977/20 вказують на особисте тлумачення позивачами норм права та не впливають на законність ухвали, яка була постановлена 29 січня 2021 року суддею Франківського районного суду м. Львова Мигаль Г.П.

З огляду на наведене, суд приходить висновку, що позивачі ні у позовній заяві, ні у своїх поясненнях не зазначили будь-яких чітких аргументів щодо фактичних підстав для відшкодування моральної шкоди, крім тверджень про її наявність, а також, не мотивували та жодними доказами не довели, якими саме незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю судді Франківського районного суду м. Львова Мигаль Г.П. їм було завдано моральну шкоду.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити.

Суд при ухвалені рішення у даній справі керується усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Щодо судових витрат.

Беручи до уваги, що у позові відмовлено, відсутні підстави для стягнення з відповідачів судового збору.

Керуючись ст.ст. 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Вища рада правосуддя та Уповноважений Верховної Ради України з прав людини) про відшкодування моральної шкоди, завданої суддею Франківського районного суду м. Львова Мигаль Г.П. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повний текст рішення складаний 28 квітня 2023 року.

Суддя:

Оригінал рішення.