ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4960/23 Справа № 932/4411/22 Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В.В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 05 березня 2017 року в місті Дніпрі сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участі автомобіля марки «Deawoo Sens», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки «Kia Cerаto», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .

Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2020 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України.

ПрАТ «СК «Українська страхова компанія» ОСОБА_1 було виплачене страхове відшкодування в розмірі 79 369,90 грн., а 24 грудня 2021 року останній продав автомобіль марки «Kia Cerаto», державний номерний знак НОМЕР_2 за 5 000,00 грн.

Оскільки згідно висновку експерта, розмір матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля марки «Kia Cerаto», державний номерний знак НОМЕР_2 становить 185 170,88 грн., позивач вважав, що з відповідача підлягає стягненню різниця між завданими збитками, спричиненими ДТП та виплаченим страховим відшкодуванням з урахуванням суми отриманої за відчуження автомобіля, враховуючи, що автомобіль є фізично знищеним.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач посилався на те, що зазнав стресу та значних труднощів у пересуванні, оскільки був вимушений користуватись громадським транспортом, що спричинило значні зміни у звичному розкладі життя.

Ураховуючи викладене, позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди в розмірі 100 800,98 грн. та моральної шкоди в розмірі 15 000,00 грн., завданої внаслідок ДТП.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану ДТП в розмірі 10 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявляє вимогу про скасування рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення матеріальної шкоди та ухвалення в цій частині нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 100 800,98 грн, а рішення в частині стягнення моральної шкоди змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн.

В обґрунтування скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Не прийняв до уваги, що вартість автомобіля після ДТП встановлена договором купівлі-продажу № 1241/2021/3004657 від 24 грудня 2021 року. Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд необґрунтовано зменшив суму моральної шкоди з 15 000,00 грн. до 10 000,00 грн.

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції з`ясовано, що згідно вироку Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (справа № 200/9674/17) від 05 травня 2020 року ОСОБА_3 визнано винним у ДТП, яка мала місце 05 березня 2017 року між автомобілем марки «Deawoo Sens», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобілем марки «Kia Cerаto», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 . ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2020 року залишено без змін.

Відповідно до висновку експерта № 2904/17/УД від 30 травня 2017 року розмір матеріального збитку, спричиненого власнику транспортного засобу марки «Kia Cerаto», державний номерний знак НОМЕР_2 в результаті ДТП, яка мала місце 05 березня 2017 року становить 185 170,88 грн.; вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки «Kia Cerаto», державний номерний знак НОМЕР_2 становить 215 345,90 грн.

Згідно з випискою за рахунком НОМЕР_3 відкритим на ім`я ОСОБА_1 , ПрАТ «СК «Українська страхова компанія», було перераховано 79 369,90 грн.

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля марки «Kia Cerаto», державний номерний знак НОМЕР_2 є ОСОБА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1241/2021/3004657 від 24 грудня 2021 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 автомобіль марки «Kia Cerаto», державний номерний знак НОМЕР_2 за 5 000,00 грн. Відповідно до пункту 3.1 вказаного договору, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 5 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 100 800,98 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено розміру сум, які відповідно до законодавства має відшкодовувати заподіювач шкоди у разі недостатності суми страхового відшкодування.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Слід також зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить про свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених зазначеним Законом випадках Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБУ)) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за вказаним Законом не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Разом з тим принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Вирішуючи питання про відшкодування потерпілій особі різниці між фактичним розміром шкоди, завданої його автомобілю у ДТП, і страховою виплатою, яка підлягала виплаті потерпілому, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з висновком № 2904/17/УД від 30 травня 2017 року судового експерта Дроздова Ю.В., експерт попереджений про кримінальну відповідальність, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Kia Cerаto», державний номерний знак НОМЕР_2 , складає 185 170,88 грн., що дорівнює ринковій вартості автомобіля на момент пошкодження.

Отже, даним висновком було визначено розмір ринкової вартості транспортного засобу до ДТП, при цьому необхідним є визначення розміру вартості транспортного засобу до ДТП та в пошкодженому стані (вартість утилізації).

Згідно зі статтею 30 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2021 року у справі № 204/5314/18 (провадження № 61-17280св20), від 02 грудня 2021 року у справі № 753/17190/18 (провадження № 61-4879св21).

Отже, порядок відшкодування завданої позивачу шкоди повинен відбуватися у порядку, визначеному статтею 30 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Як зазначав позивач, страховик виплатив позивачу страхове відшкодування в розмірі 79 369,90 грн., однак з урахуванням спричиненої шкоди в розмірі 185 170,88 грн., невідшкодовано 105 800,98 грн., це різниця між страховою виплатою і вартістю матеріального збитку визначеного експертом товарознавцем, яку просив позивач стягнути із відповідача.

Відповідно до положень статей 12 і 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Однак, як вбачається із висновку № 2904/17/УД від 30 травня 2017 року судового експерта Дроздова Ю.В. ринкова вартість автомобіля марки «Kia Cerаto», державний номерний знак НОМЕР_2 , в пошкодженому стані не встановлено.

Встановивши, що транспортний засіб позивача є фізично знищеним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачу як власнику автомобіля відшкодовується різниця між спричиненими матеріальними збитками, страховою виплатою в розмірі 79 369,90 грн. та ринковою вартістю транспортного засобу після ДТП, однак позивачем не дано суду доказів щодо ринкової вартості автомобіля в пошкодженому стані, а тому позивачем не доведено розміру сум, які відповідно до законодавства має відшкодовувати заподіювач шкоди у разі недостатності суми страхового відшкодування, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування різниці між сплаченою сумою страхового відшкодування та заподіяним матеріальним збитком не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що висновок № 2904/17/УД від 30 травня 2017 року виконаний з порушенням норм Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі Методика).

Відповідно до пункту 2.2 Методики утилізаційна вартість КТЗ визначається як грошова сума, яку передбачається одержати від продажу не придатного для експлуатації за прямим функціональним призначенням КТЗ для альтернативного використання його справних і придатних до експлуатації складників.

При цьому пунктом 7.18 Методики визначено, що вартість утилізації КТЗ визначається як сума ринкової вартості технічно справних складників та вартості металобрухту складників, які залишились.

Однак, судовим експертом Дроздовим Ю.В. при визначені розміру ринкової вартості визначено було різницю між розміром ринкової вартості до ДТП та вартістю матеріального збитку, що суперечить нормам Методики.

Довід апеляційної скарги про те, що вартість автомобіля після ДТП встановлена договором купівлі-продажу № 1241/2021/3004657 від 24 грудня 2021 року, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки вартість автомобіля зазначена у цьому договорі не може бути прийнята за основу в механізмі розрахунку розміру завданої матеріальної шкоди, визначеному приписами статті 30 ЗУ Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки вказана ціна встановлювалась сторонами за домовленістю та її об`єктивність не підтверджена жодним належним доказом.

В апеляційній скарзі позивач не ставив питання про призначення відповідної судової експертизи, судом першої інстанції розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) учасників справи, заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від позивача не надійшло.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Довід позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, необґрунтовано зменшив суму моральної шкоди з 15 000,00 грн. до 10 000,00 грн., на увагу не заслуговують.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

За таких обставин, з урахуванням наявності вини відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 06 червня 2023 року.

Судді: