ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4175/23 Справа № 199/5941/22 Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л.Г. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №117» Дніпровської міської ради про скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

19 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №117» Дніпровської міської ради про скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що з 30.08.2021 року позивач був працевлаштований до Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №117» Дніпровської міської ради згідно з наказом від 26.08.2021 року №58-к/тр. 01.11.2021 року позивач ОСОБА_1 призваний на військову службу за контрактом до військової частини НОМЕР_1 до 25.01.2022 року, що підтверджується витягом з наказу військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2022 року №16. Із 26.01.2022 року позивач переведений до Новомосковського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що підтверджується відповідним витягом від 26.01.2022 року №14, де проходив військову службу до 11.07.2022 року, що підтверджується витягом з наказу від 11.07.2022 року №171. У зв`язку із тим, що попередній контракт укладений як особою рядового складу, а позивач призначений на посаду сержантського складу, 06.07.2022 року укладений новий контракт про проходження військової служби. Із 12.07.2022 року позивач зарахований до списків особового складу та проходить військову службу в Новомосковському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки. Наказом Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №l17» Дніпровської міської ради від 20.07.2022 року №44-к/тр ОСОБА_1 припинено виплату середнього заробітку на період проходження військової служби за контрактом з 19.07.2022 року, у зв`язку з прийняттям змін до ст.119 КЗпП, які були прийняті Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ. Позивач зазначає, що відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України, яка діяла на момент підписання контракту, за позивачем повинні зберігатися місце роботи, посада та середній заробіток. У зв`язку з тим, що закони не мають зворотної дії у часі, зміни до статті 119 КЗпП України повинні поширюватися лише на тих військовослужбовців, які вступають на військову службу після набрання чинності вказаними змінами. Оскільки зміни до КЗпП України вступили в силу 19.07.2022 року, а новий контракт підписано 06.07.2022 року, видання наказу про припинення виплати позивачу середнього заробітку, як діючому військовослужбовцю, є незаконним, а наказ підлягає скасуванню. Тому, посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд скасувати наказ від 20.07.2022 №44-л/тр Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №117» Дніпровської міської ради, щодо незбереження середнього заробітку військовослужбовцям на час дії особливого періоду та зобов`язати Комунальний заклад освіти "Середня загальноосвітня школа №117" Дніпровської міської ради продовжити виплачувати середній заробіток на час дії особливого періоду на час виконання поточного контракту (а.с.1-4).

Рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №117» Дніпровської міської ради про скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено (а.с.26-28).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив, рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.32-34).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.08.2021 року ОСОБА_1 працевлаштований до Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №117» Дніпровської міської ради, згідно з наказом від 26.08.2021 року №58-к/тр.

01.11.2021 року позивач ОСОБА_1 був призваний на військову службу за контрактом до військової частини НОМЕР_1 до 25.01.2022 року, що підтверджується витягом з наказу військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2022 року №16 (а.с.6,9-10).

3 26.01.2022 року ОСОБА_1 переведений до Новомосковського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що підтверджується відповідним витягом від 26.01.2022 року №14, де проходив військову службу до 11.07.2022 року, що підтверджується витягом з наказу від 11.07.2022 року №171 (а.с.7 зворот.).

У зв`язку із тим, що попередній контракт укладений як особою рядового складу, а позивач призначений на посаду сержантського складу, 06.07.2022 року ОСОБА_1 укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадових осіб сержантського складу строком на три роки (а.с.11-12)

З 12.07.2022 року позивач зарахований до списків особового складу та проходить військову службу в Новомосковському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки (а.с.8 зворот).

Наказом Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №l17» Дніпровської міської ради від 20.07.2022 року №44-к/тр ОСОБА_1 припинено виплату середнього заробітку на період проходження військової служби за контрактом з 19.07.2022 року, у зв`язку з прийняттям змін до ст.119 КЗпП, які були прийняті Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ (а.с.13).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_3 про скасування наказу Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №117» Дніпровської міської ради №44-к/тр від 20 липня 2022 року в частині припинення виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року, оскільки зазначене в наказі рішення щодо позивача було прийнято у відповідності до КЗпП України, а тому суд вважав, що оскаржуваний наказ є правомірним та не підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Проте, 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України та слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Таким чином, з набранням даного закону чинності передбачено зупинення нарахування та виплати середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України.

На даний час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього.

Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію стосовно питання зміни обсягів та розмірів різних соціальних виплат, пенсій тощо.

У рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права.

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. У даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права».

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист, є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

З наведеного вбачається висновок, що положення ч. 3 ст. 119 КзпП України, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом №2352-ІХ. Починаючи з 19 липня 2022 року, відповідач був позбавлений права зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення ч. 3 ст. 119 КзпП України були виключені.

При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону.

Крім того, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.

Вирішуючи питання щодо співмірності втручання в права позивача застосуванням положень Закону, відповідно до якого діяв відповідач, і, як наслідок - погіршення матеріального становища позивача внаслідок застосування положень Закону, суд 1 інстанції під час розгляду справи виходив з такого.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пунктом 1 вказаної постанови установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином суд 1 інстанції під час розгляду справи обґрунтовано зазначив, що позивачу, який перебуває на військовій службі, щомісячно виплачується додаткова винагорода у розмірі 30 000 гривень, отже підстави для висновку про те, що у зв`язку із застосуванням відповідачем вимог Закону №2352-ІХ значно погіршилось становище позивача відсутні.

Колегія суддів наголошує, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.

Враховуючи викладене вище, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач видаючи наказ від 20.07.2022 року №44-к/тр в частині припинення виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року, діяв відповідно до вимог чинного законодавства, тому правомірно відновив у задоволені позовних вимог.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: