КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 357/7002/22 Головуючий у І інстанції - Цуранов А.Ю.
апеляційне провадження №22-ц/824/9634/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2023 року у справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування приміщенням квартири,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши: 1) ОСОБА_1 - житлову кімнату площею 11,8 кв.м, частину підсобних приміщень площею 4,57 кв.м, загальна площа становитиме 16,37 кв.м; 2) ОСОБА_2 - житлові кімнати площею 21 кв.м та 9,4 кв.м, загальна площа 30,4 кв.м, частину підсобних приміщень 13,73 кв.м, загальна площа становитиме 43,73 кв.м; 3) підсобні приміщення квартири: кухню - 8,1 кв.м, ванну - 1,7 кв.м, туалет - 0,9 кв.м, коридори - 4,2 кв.м та 2,9 кв.м., вбудовану шафу - 0,5 кв.м - залишити в загальному користуванні.

В обґрунтування позову вказував, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири по 1/4 та 3/4 частки відповідно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира загальною площею 60,5 кв.м та житловою площею 42,2 кв.м розташована на 2 поверсі 5 поверхового будинку і складається з трьох житлових кімнат площею: № 6 - 21,0 кв.м, № 7 - 11,8 кв.м, №9 - 9,4 кв.м, кухні №8 - 8,1 кв.м, ванної кімнати №4 - 1,7 кв.м, туалету №3 - 0,9 кв.м, коридору №1 - 4,2 кв.м, коридору №5 - 2,9 кв.м, вбудованої шафи №2 - 0,5 кв.м.

Стверджував, що не проживає в даному помешканні, оскільки відповідач його не пускає. Сторони не можуть знайти домовленості щодо користування квартирою відповідно до часток у майні, тому звернувся до суду.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд безпідставно виходив з того, що технічний паспорт, на підставі якого позивач просить встановити порядок користування квартирою, втратив чинність, оскільки така втрата чинності законодавством не передбачена. При цьому, позивач як співвласник квартири своєї згоди на її перепланування не надавав.

Уважає, що суд обмежив позивача у користуванні своєю власністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилається на те, що після перепланування квартири суд правильно зробив висновок про те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки відповідно до статті 13 ЦПК України виділити позивачу ту кімнату, яку він просить неможливо через відсутність її існування фізично. Крім того, між сторонами є конфлікт. Позивач взагалі не здійснює утримання свого майна, у зв`язку з чим є судові рішення про стягнення з нього компенсації за житлово-комунальні послуги. На пропозицію відповідача про відповідну матеріальну компенсацію ОСОБА_1 відмовляється. При цьому, позивач звернувся ще із іншим позовом про відновлення становища квартири, яке існувало раніше (справа №357/1691/23). На підставі викладеного вважає, що відсутні підстави для задоволення цього позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що між сторонами прослідковується наявний конфлікт, який унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками. Однак спірна квартира зазнала перепланування відповідачем шляхом знесення перегородки, що розділяла кухню та житлову кімнату, змінилась загальна та житлова площа квартири. Технічний паспорт, на підставі якого позивач просить встановити порядок користування квартирою, втратив чинність, інших належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог в частині визначення варіантів користування спірним майном позивачем, враховуючи його незгоду з переплануванням, суду не надано.

Проте такий висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є співвласником 1/4 частки квартири загальною площею 60,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва на право власності на житло № 33703 від 29 серпня 2002 року, виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква.

Співвласником інших 3/4 частин вказаної квартири є ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва на право власності на житло №. 33703 від 29 серпня 2002 року, виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №306537965 від 04 серпня 2022 року, що містить відомості про реєстрацію 1/4 частини права власності за відповідачем згідно з договором купівлі-продажу від 24 грудня 2021 року, реєстровий за №3357, та договором дарування від 15 вересня 2021 року, реєстровий №2135.

Позивачем надано копію технічного паспорта Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації від 07 серпня 2002 року на спірну квартиру, відповідно до технічних характеристик та поетажного плану якого загальна площа квартири - 60,5 кв.м, житлова площа - 42,2 кв.м, квартира розташована на 2 поверсі 5 поверхового будинку і складається з трьох житлових кімнат площею: №6 - 21,0 кв.м, № 7 - 11,8 кв.м, № 9 - 9,4 кв.м, кухні № 8 - 8,1 кв.м, ванної кімнати № 4 - 1,7 кв.м, туалету № 3 - 0,9 кв.м, коридору № 1 - 4,2 кв.м, коридору № 5 - 2,9 кв.м, вбудованої шафи № 2 - 0,5 кв.м.

15 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 зі зверненням, відповідно до якого пропонував встановити порядок користування квартирою згідно з технічним паспортом від 07 серпня 2002 року, а саме: ОСОБА_2 виділити житлові кімнати №9 площею 9,4 кв.м, №6 площею 21,0 кв.м та частину підсобних приміщень у відсотковому відношенні до житлової площі; ОСОБА_1 виділити в користування житлову кімнату №7 площею 11,8 кв.м та частину підсобних приміщень у відсотковому відношенні до житлової площі.

Відповідачем надано копію технічного паспорта КНП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 01 вересня 2022 року на спірну квартиру, з якого вбачається проведення перепланування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом знесення перегородки, що розділяла кухню та житлову кімнату площею 11,8 кв.м, а також об`єднання туалету, ванної з коридором.

Так, відповідно до експлікації та плану спірної квартири загальна площа квартири змінилась та складає 61,2 кв.м, житлова площа - 30,4 кв.м, що включає дві житлові кімнати площею: №5 - 21,0 кв.м, №4 - 9,4 кв.м, кухню № 2 - 20,2 кв.м, санвузол № 3 - 5,6 кв.м, коридор № 1 - 5,0 кв.м.

Листом від 21 листопада 2022 року відповідач повідомила позивача про неможливість визначення порядку користування квартирою через зміну технічних характеристик квартири.

У справі, яка переглядається, встановлено, що між сторонами існує спір щодо порядку користування спірною квартирою, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності, зокрема відповідачу належить 3/4 частки, а позивачу - 1/4 частки у спірному майні.

Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №363/928/16 (провадження №61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі №750/11539/18 (провадження №61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі №644/5579/19 (провадження №61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі №761/44705/19 (провадження №61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі №719/637/20 (провадження №61-11437св21).

Згідно з частиною першою 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Квартира, яка є спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Наявність окремої ізольованої кімнати є обов`язковою умовою лише при виділі в натурі частки співвласників. Якщо виділ частки в натурі не можливий з технічних причин, тоді встановлюється порядок користування житлом незалежно від наявності чи відсутності окремих ізольованих кімнат, оскільки право власності є непорушним і при рівних умовах (частках) один із співвласників не може мати більше прав на спільне майно ніж інші співвласники.

Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У цій справі спір стосується не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц, провадження № 61-24395св18, від 12 грудня 2019 року у справі № 639/2184/16-ц, провадження № 61-15936св18.

Таким чином, виходячи з викладеного, апеляційний суд уважає, що відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України позивач має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, незалежно від того чи здійснено перепланування квартири чи ні, тому висновок суду першої інстанції, що у зв`язку з цим вимоги є необґрунтовані не відповідають вимогам закону.

Разом з цим, колегія суддів доходить до висновку, що позов є передчасним виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі №48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18.

Отже, якщо квартира, яка є спільною часткою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

При цьому, предметом спору у цій справі є встановлення користування квартирою, а суд з урахуванням встановлених обставин встановлює відповідний порядок.

Встановлено, що сторонами є батько і донька та вони не є членами сім`ї, не проживають спільно, не ведуть спільного господарства.

Позивач чоловічої статі. Як пояснює відповідач, позивач одружений, має у використанні інше житло, де зареєстрований та проживає вдвох з дружиною більше 12 років ( АДРЕСА_3 ). Дітей у них не має.

Відповідач жіночої статі та як остання пояснює, в неї є наречений, іншого житла вони не мають.

Добровільної згоди на встановлення порядку користування спільною частковою власністю немає.

Щодо користування квартирою між сторонами наявний конфлікт, який перешкоджає позивачу користуватися власністю.

Крім того, у провадженні Білоцерківського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , в якому він просить зобов`язати ОСОБА_2 відновити планування квартири АДРЕСА_1 відповідно до технічного паспорту на квартиру від 07 серпня 2002 року, тобто технічного паспорту на квартиру, яким він обґрунтовує вимоги у цій справі, але це планування у натурі відсутнє.

При цьому, після перепланування вказана квартира має дві житлові кімнати, площею 21 кв.м та 9,4 кв.м, які є прохідними. У разі виділення позивачу, відповідно до його частки у праві власності кімнати 9,4 кв.м доступ до місць загального користування буде проходити через житлову кімнату відповідача, що призведе до порушення її житлових прав.

Отже, апеляційний суд доходить висновку про неможливість встановлення порядку користування спірною квартирою у варіанті, запропонованому позивачем.

Таким чином, у цій конкретній справі відповідно до державних будівельних норм України, санітарних та житлових норм, позивачу необхідно для забезпечення прав співвласників часткової власності поставити питання про можливість переобладнання кімнати для встановлення порядку її користування та пред`явлення вимог про усунення перешкод у користуванні власністю, без наявності яких даний спір не буде вирішено по суті.

А відтак, таке право чи інтерес не будуть захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

За таких обставин, установивши неможливість виділу у користування кожному із співвласників частини спірного нерухомого майна, розмір якої був би співмірним розміру частки у праві власності на спільне майно, без порушення їх прав, а також без усунення порушень таких прав, у задоволенні позову слід відмовити з цих підстав.

Зважаючи на викладене, рішення суду відповідно до статті 376 ЦПК України підлягає зміні його мотивувальної частини, з огляду на помилкове посилання суду першої інстанції на втрату чинності технічного паспорту, на підставі якого позивач просив встановити порядок користування квартирою.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в місцевому суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду у задоволенні позову відмовлено, перерозподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2023 року- змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник