Справа № 367/3480/22
Провадження №2/367/2525/2023
РІШЕННЯ

іменем України

22 травня 2023 року місто Ірпінь

Ірпінський міський суд Київської області

в складі: головуючого судді Одарюка М.П.,

за участю: секретаря судового засідання Довгополої І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу №367/3480/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

13 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, та визнання права власності на майно. В позові ОСОБА_1 просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , укладений в усній формі у вигляді розписки 10 жовтня 1995 року між ОСОБА_3 , діючи в інтересах свого малолітнього сина - ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 таким, що відбувся. Також визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про на спадщину, виданого Ірпінською нотаріальною конторою 17 листопада 1971 року, реєстровий номер 5668, укладеного в усній формі у вигляді розписки 10 жовтня 1995 року, між сторонами.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 10 жовтня 1995 року ОСОБА_3 , який діяв в інтересах малолітнього сина ОСОБА_1 , передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 20 000 гривень за відчуження домоволодіння по АДРЕСА_1 . Факт отримання грошових коштів ОСОБА_4 засвідчила розпискою від 10 жовтня 1995 року. В цій же розписці зазначено, що за згодою сторін, продавець ОСОБА_4 зобов`язується вчинити нотаріальну дію посвідчити договір купівлі-продажу, коли ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стане повнолітнім, та при будь-яких обставинах, не залежних від сторін, продавець визнає право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

ОСОБА_1 з 2005 року і по даний час постійно проживає у спірному житловому будинку, на протязі сімнадцяти років добросовісно та безперервно володіє, відкрито користується житловим будинком та господарськими спорудами, присадибною земельною ділянкою, ним проведені необхідні оновлювальні та ремонтні роботи самої будівлі, господарських споруд, відремонтоване водопостачання, встановлений паркан, пластикові вікна, тощо. Всі комунальні послуги за електроенергію, газопостачання з 2005 року позивач сплачує вчасно, що підтверджується квитанціями за період з 2013 року по 2021 рік, присадибна ділянка обробляється.

Також, факт постійного проживання позивача в даному домоволодінні буде підтверджено сусідами, які дадуть свої свідчення в судовому засіданні в якості свідків.

На даний час позивач позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, придбаний у власність за укладеним договором купівлі-продажу та який не було складено у формі, передбаченої чинним законодавством, а саме його нотаріальне посвідчення, так як продавець померла до виповнення повноліття ОСОБА_1

Свідоцтво про право на спадщину, видане Ірпінською державною нотаріальною конторою 17 листопада 1971 року за реєстрованим № 5668, яке посвідчує право власності на спірне домоволодіння, втрачене під час окупації через повномасштабну збройну агресію російських військ проти України, що підтверджується оголошенням в газеті «Макарівські вісті» № 20 від 02 вересня 2022 року.

Відповідно до інформаційної довідки №69801903 від 19 серпня 2022 року зі Спадкового реєстру спадкова справа після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 не заводилась.

З огляду на вказане, ОСОБА_1 вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права щодо задоволення заявлених позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно.

Учасники процесу в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про розгляд справи без їх участі чи про відкладення розгляду не надавали.

Відповідач ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення рекомендованих поштових повідомлень №623, №961, №070, №477, які повернулись до суду з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того судом було неодноразово здійснено оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з урахуванням чого відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі за наявними матеріалами справи, проти позовних вимог не заперечує та визнає їх в повному обсязі.

За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною 8 статті 178 ЦПК України.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку.

Відповідно до копії технічного паспорта станом на 12 липня 1995 року на житловий будинок АДРЕСА_1 , власником даного будинку на підставі свідоцтва про спадщину, виданого Ірпінською нотаріальною конторою 17 листопада 1971 року, №5668, є ОСОБА_4 (а.с. 13-14).

Згідно розписки від 10 жовтня 1995 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , підтвердила, що вона отримала від ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який є її рідним племінником, грошові кошти в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень за проданий нею житловий будинок по АДРЕСА_1 , який належав їй на праві власності на підставі свідоцтва про спадщину, виданого державним нотаріусом Ірпінської нотаріальної контори 17 листопада 1971 року, №5668. Цією розпискою ОСОБА_4 підтвердила, що вона продала вказаний будинок ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якого діяв його батько та зазначила, що зобов`язується посвідчити даний договір у нотаріуса після досягнення ОСОБА_1 повноліття. Підпис ОСОБА_4 на розписці засвідчено підписом секретаря виконкому Великокарашинської сільської ради Макарівського району Київської області (а.с. 9).

Громадянка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 76 років, актовий запис №9, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області (а.с.11).

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №69801903 від 19 серпня 2022 року інформація про спадкову справу після смерті громадянки ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в реєстрі відсутня (а.с. 82).

В матеріалах справи є газета «Макарівські вісті», випуск №20 (11230) від 02 вересня 2022 року, в якому розміщено оголошення про те, що загублене свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок по АДРЕСА_1 , видане Ірпінською нотаріальною конторою 17 листопада 1971 року, реєстровий номер 5668 на ім`я ОСОБА_4 вважати недійсним (а.с. 18).

На підтвердження викладених в позові доводів позивачем додано до позову як докази копії оплачених квитанцій за спожиті послуги по вказаному житловому будинку, які видані на ім`я ОСОБА_2 (згідно копії свідоцтва про народження НОМЕР_2 , виданого відділом РАЦС Ірпінського міськвиконкому Київської області 18 вересня 1985 року, він є сином ОСОБА_4 ) та сплачені від його імені (а.с. 19-36), а також видані та сплачені від імені позивача (а.с. 37-81).

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем у справі, як спадкоємцем за законом, вжито заходів до офрмелення спадщини на спірне майно.

Докази, які б свідчили про укладення договору купівлі - продажу житлового будинку з господарськими спорудами в письмовій формі та ухилення ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення такого договору у справі відсутні. Також відсутні докази того, що померла отримала від позивача кошти в сумі 20 000 грн. Також суд звертає увагу на те, що кошти згідно розписки, яка міститься в матеріалах справи ( а.с.9), померла отримала не від позивача по справі, а від його батька, якій діяв в інтересах неповнолітнього на той час позивача. Норми Цивільного кодексу України (1964 року) не позбавляли останнього можливості укласти нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу будинку в інтересах неповнолітнього позивача.

Відповідно до ст. 220 ЦК України в разі недоодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним.

Так, однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Крім цього, слід зазначити, що правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме майно, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Це пов`язано із тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов`язків.

У зв`язку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України.

Пунктами 5, 6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого 2004 року №671 (чинного на момент виникнення правовідносин), передбачено, що державній реєстрації підлягають договори купівлі-продажу, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Згідно з вимогами частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язуються передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до частини 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина 3 статті 209, частина 1 статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Розписка від 10 жовтня 1995 року укладена у простій письмовій формі в силу положень ст.ст. 640, 657 ЦК України не є укладеним договром купівлі - продажу житлового будинку, тому не може бути визнана дійсною на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, а відповідно відсутні й правові підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, що є предметом вказаного правочину.

Подібні правовідносини були предметом розгляду у справі №623/2589/17-ц, яку розглянув Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 19 березня 2020 року.

З урахуванням наведеного, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 4, 12, 76 - 81, 89, 141, 263 - 265, 268, 430 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, та визнання права власності на майно, - відмовити.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий суддя М.П. Одарюк

Повний текст рішення виготовлено 01 червня 2023 року.