ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3679/23 Справа № 199/9577/19 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Керімової-Бандюкової Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Мегабанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення з житлового приміщення (суддя першої інстанції Богун О.О.) , -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивач - Акціонерне товариство «Мегабанк» звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення з житлового приміщення.

В обгрунтування позовних вимог позивач - Акціонерне товариство «Мегабанк» посилався на те, що між ТОВ «Біотех Сістемс» та АТ «Мегабанк» було укладено Генеральний договір на здійснення кредитних операцій від 08 листопада 2016 року № ГД-3-03/2016.

Одночасно на виконання вимог Генерального договору позивач та позичальник 08.11.2016 року уклали кредитний договір № 3-03/2016-МК-UAH на суму 600000,00 грн. та Договір № 3-03о/2016-МК-UAH-1 про надання овердрафту на суму 130000,00 грн.

Згідно з кредитним договором № 3-03/2016-МК-UAH від 08.11.2016 року, Банк надав Позичальнику кредит (відкрив не відновлювальну кредитну лінію) на поповнення обігових коштів в сумі 600000,00 грн. строком з 08.11.2016 року по 28.02.2018 року зі сплатою 26% річних за користування кредитом, а також встановили, що Позичальник зобов`язується здійснити повернення кредиту в повному обсязі 28.02.2018 року згідно з Графіком зменшення ліміту.

Свої зобов`язання щодо кредитних коштів Банк виконав у повному обсязі.

З метою забезпечення виконання Позичальником своїх зобов`язань за договором овердрафту, між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 3-03о/2016-МК-UAH-1-П від 08.11.2016 року, відповідно до якого Поручитель поручається перед Кредитором за виконання позичальником - ТОВ «Біотех Сістемс» в повному обсязі своїх зобов`язань, що виникли з договору про надання овердрафту № 3-03о/2016-МК-UAH-1 від 08.11.2016 року та за будь-якими додатковими угодами до нього, що укладені та/або будуть укладені в майбутньому.

З метою додаткового забезпечення виконання Позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 3-03/2016-МК-UAH від 08.11.2016 року та за договором № 3-03о/2016-МК-UAH-1 від 08.11.2016 року про надання овердрафту від 08.11.2016 року між Банком та гр. ОСОБА_1 було укладено договір застави майна № 3-03/2016-МК-UAH З 1 від 08.11.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василевською І.О., за реєстровим № 1284, зі всіма додатковими угодами до нього, відповідно до якого у забезпечення своєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, договору овердрафту, Заставодавець передав у заставу Банку наступне рухоме майно: автомобіль марки LAND ROVER, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

08.11.2016 між Банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 3-03/2016-МК-UAH-3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василевською І.О. за реєстровим номером № 1283, зі всіма додатковими угодами до нього, відповідно до якого у забезпечення своєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, договору овердрафту, Іпотекодавець передав в іпотеку Банку наступне нерухоме майно: трикімнатну квартиру загальною площею 70,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

В порушення п. 4.2.1 кредитного договору, Позичальник погашення кредитної заборгованості, згідно графіку зменшення ліміту, не здійснив. Одночасно в порушення п. 4.2.3 кредитного договору, Позичальник не здійснював своєчасну сплату нарахованих відсотків за користування кредитом.

Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Слобожанська перспектива» від 12.04.2018 у справі №2/1222-2018 задоволено позовні вимоги Банку та стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 3-03/2016-МК-UAH та Договором № 3-03о/2016-МК-UAH-1 про надання овердрафту від 08.11.2016 в розмірі 830259,51 грн., суму штрафу за договором № 3-03/2016-МК-UAH-3-1 застави майна від 08.11.2016 в розмірі 80812,00 грн., звернуто стягнення на предмет застави шляхом укладення договору купівлі-продажу, стягнуто третейський збір 2000,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.07.2018 року видано виконавчі листи на примусове виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Слобожанська перспектива» від 12.04.2018, на підставі чого на виконанні приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А. перебуває зведене виконавче провадження № 58087039.

В ході примусового виконання у зв`язку з не реалізацією на прилюдних торгах спірної квартири, АТ «Мегабанк» надав згоду та залишив за собою нереалізоване майно предмет іпотеки та отримав Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

На теперішній час АТ «Мегабанк» є власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 70,00 кв.м., житловою 48 кв.м., яка складається з: 1 коридор, 2,3,4 житлові, 5 кладова, 6 кухня, 7 туалет, 8 ванна, I лоджія, II балкон, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01; право власності на квартиру набуто у відповідності вимог чинного законодавства.

Позивач просив суд усунути перешкоди у здійсненні АТ «Мегабанк» права користування та розпорядження своїм майном, а саме припинити право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 , що належить Акціонерному товариству «Мегабанк» шляхом виселення в примусовому порядку ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 ; стягнути судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення з житлового приміщення, відмовлено.

Судові витрати віднесені на рахунок позивача.

Не погодившись з указаним рішенням суду, позивач - Акціонерне товариство «Мегабанк» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом першої інстанції не дано належної правової оцінки тому, що на теперішній час Акціонерне товариство «Мегабанк» є власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 70 кв.м., житловою 48 кв.м. Право власності на квартиру набуто у відповідності вимог чинного законодавства. 16.07.2019 року Акціонерне товариства «Мегабанк набуло право власності на зазначене житлове приміщення, але до теперішнього часу не має можливості реалізувати своє законне право відповідно до ст. 317 ЦК України. 26.07.2019 року позивач направив відповідачу вимогу № 13-6487 про добровільне звільнення житлового приміщення, за якою Банк вимагав у строк до 23.08.2019 року усунути перешкоди у користуванні належним йому майном шляхом звільнення житлового приміщення. Дана вимога була отримана відповідачем особисто 12.08.2019 року, однак на теперішній час відповідачем житлове приміщення не звільнено. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснені та реалізації прав АТ «Мегабанк», який не може вільно користуватись житловим приміщенням та розпоряджатися ним. Оскільки відповідач не є власником житла, він підлягає виселенню у зв`язку з тим, що незаконно займає житлове приміщення.

Також апелянт посилається на те, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. (справа N 6-57цс11).

Таким чином, відповідач не є власником житла і не має законних прав на проживання в квартирі АДРЕСА_1 , тому його необхідно примусово виселити в судовому порядку. Отже, судом першої інстанції, в порушення вимог діючого законодавства, невірно застосовані норми вимог законів України та практики Верховного Суду, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року цивільну справу №199/9577/19 витребувано з суду першої інстанції.

14 березня 2023 року цивільна справа надійшла до апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано сторонам строк для подання відзиву.

Копію ухвали про відкриття провадження сторони отримали електронною поштою 16 березня 2023 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2023 року справу призначено до розгляду.

Судові повістки сторони отримали електронною поштою 25 та 27 березня 2023 року.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 26 квітня 2023 року представник Акціонерного товариства «Мегабанк» не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою (а.с. 218 зв.).

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 26 квітня 2023 року відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою (а.с. 218 зв.).

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Савко В.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Мегабанк» задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процессуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 листопада 2016 року АТ «Мегабанк» і ТОВ «Біотех Сістемс» уклали Генеральний договір № ГД-3-03/2016 на здійснення кредитних операцій на суму 730000,00 грн.

На виконання вимог Генерального договору того ж дня АТ «Мегабанк» і ТОВ «Біотех Сістемс» уклали кредитні договори № 3-03/2016-МК-UAH та № 3-03о/2016-МК-UAH-1, за умовами яких банк надав ТОВ «Біотех Сістемс» відповідно кредити у розмірі 600000,00 грн. і 130000,00 грн. під 26 % річних строком до 28.02.2018.

В забезпечення виконання ТОВ «Біотех Сістемс» зобов`язань за названими кредитними договорами, ОСОБА_1 за іпотечним договором № 3-03о/2016-МК-UAH-1-П від 08.11.2016, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василевською І.О. (реєстраційний № 1283), передав АТ «Мегабанк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Слобожанська Перспектива» від 12 квітня 2018 року стягнуто солідарно з ТОВ «Біотех Сістемс» та ОСОБА_1 на користь АТ «Мегабанк» заборгованість за кредитним договором № 3-03/2016-МК-UAH від 08 листопада 2016 року та договором № 3-03о/2016-МК-UAH-1 про надання овердрафту від 08 листопада 2016 року в розмірі 830259,51 грн., суму штрафу за договором № 3-03/2016-МК-UAH-З-1 застави майна від 08 листопада 2016 року в розмірі 80812,00 грн., звернуто стягнення на предмет застави шляхом укладення договору купівлі-продажу, стягнуто третейський збір 2000,00 грн.

На підставі цього рішення ухвалою апеляційного суду Харківської області 09 липня 2018 року задоволено заяву АТ «Мегабанк» про видачу виконавчих листів на примусове виконання Рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Слобожанська Перспектива» від 12 квітня 2018 року.

В порядку примусового виконання виконавчого листа апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2018 року № 2/1222-2018 від 09 серпня 2018 року приватний виконавець звернув стягнення на предмет іпотеки - на належну ОСОБА_1 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

16 липня 2019 року приватний виконавець Бурхан-Крутоус Л.А. склала акт про реалізацію предмета іпотеки.

16 липня 2019 року приватний виконавець Бурхан-Крутоус Л.А. винесла постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

На підставі зазначених документів, 16 липня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І. видав свідоцтво про право власності АТ «Мегабанк» на квартиру, розташовану за адресою - АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що у спірному житловому будинку проживає, проте не зареєстрований колишній власник ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивача - Акціонерного товариства «Мегабанк» про те, що 16.07.2019 року АТ «Мегабанк» набуло право власності на зазначене житлове приміщення, але до теперішнього часу не має можливості реалізувати своє законне право відповідно до статті 317 ЦК України; на теперішній час відповідачем житлове приміщення не звільнено; враховуючи, що закінчився строк для звільнення житлового приміщення, а відповідач в добровільному порядку не звільнив житлове приміщення, його виселення повинно здійснюватися у примусовому порядку, є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до ч. 4 вказаної вище статті, виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Таким чином, зазначеними нормами установлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, проте, навіть в цьому випадку, може надаватися тимчасове жиле приміщення.

У справі, яка переглядається, відповідач був лише поручителем у кредитних зобов`язаннях юридичної особи, а спірну квартиру він втратив у рамках виконавчого провадження.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

У частинах 2 і 3 зазначеної статті встановлений порядок дій банку з метою виселення мешканців з їх житла, що є предметом іпотеки. Так, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічний порядок виселення з житлових приміщень, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачений і у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР.

Зазначена у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки.

Вказане вище співпадає з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 520/7281/15-ц, провадження № № 14-49 цс 19.

Доводи апеляційної скарги позивача - Акціонерного товариства «Мегабанк» про те, що відповідач не є власником житла і не має законних підстав на проживання в квартирі АДРЕСА_1 , тому відповідача необхідно примусово виселити в судовому порядку, є безпідставними, виходячи з наступного.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, згідно яких ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Аналогічні положення закріплені у ч. 4 ст. 311 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Із положень ст. 109 ЖК України слідує, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (п. 1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (п. 2).

Суд у справі "Садов`як проти України" (Sadovyak v. Ukraine, заява № 17365/14, п. 27 рішення від 17 травня 2018 року) вказав на те, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року, викладеними у справі № 310/2950/18, провадження № 61-16820сво19.

А оскільки у позовних вимогах позивача не було передбачено надання відповідачу іншого жилого приміщення, тому суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про неможливість задоволення позовних вимог з підстав не зазначення позивачем жилого приміщення, куди мав би переїхати відповідач при виселенні.

При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" (заява N 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів".

Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 10 ЦПК України.

Із пояснень в судовому засіданні Дніпровського апеляційного суду представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Савко В.В. вбачається, що вказану вище квартиру ОСОБА_1 придбав за власні кошти.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обгрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року і задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства «Мегабанк» немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Мегабанк» залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи

Повний тест судового рішення складений 27 квітня 2023 року

Суддя: О.Д.Канурна