Справа № 302/973/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Мацунича М. В., Кондора Р. Ю.,

за участі секретарки судового засідання Гусоньки З. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення невиплаченого страхового відшкодування та матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25 листопада 2020 року, повний текст якого складено 03.12.2020, ухвалене суддею Кривкою В. П.,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», страхова компанія) про стягнення невиплаченого страхового відшкодування та матеріальної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 10 жовтня 2019 року приблизно об 11:30 год на автодорозі в урочищі «Голятин-Потік» Міжгірського району ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Урал», номерний знак НОМЕР_1 , при зустрічному роз`їзді та об`їжджаючи перешкоду, всупереч пункту 13.4 Правил дорожного руху не надав переваги в русі зустрічному автомобілю марки «Урал», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що призвело до зіткнення з подальшим перекиданням останнього транспортного засобу. В результаті цієї ДТП автомобілі отримали мехначні пошкодження з матеріальними збитками. Як наслідок, постановою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 08 листопада 2019 року (справа № 302/1242/19), що набрала законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 20-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень.

Зазначав, що внаслідок цієї ДТП йому як власнику автомобіля марки «Урал-375», номерний знак НОМЕР_2 , завдано матеріальної шкоди у розмірі 242 488,50 грн, яка була визначена аварійним комісаром відповідно до Аварійного сертифікату № 99-D/63/0 про оцінку вартості цього транспортного засобу в пошкодженому стані.

Цивільно-правова відповідальність володільця автомобіля «Урал-5557», номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

19 жовтня 2019 року він подав цій страховій компанії заяву про страхове відшкодування і представником страховика за результатами дослідження було визначено ринкову вартість належного йому автомобіля на час ДТП у ромірі 289 051 грн, а також ринкову вартість уже як пошкодженого автомобіля - 46 562 грн, тобто як металобрухту через неможливість його відновлення, а відтак реальна шкода, яка завдана йому внаслідок цієї ДТП становить різницю між ринковою вартістю транспортного засобу до і після ДТП, а саме 242 488,50 грн (289 051,00 - 46 562,50 = 242 488,50).

З огляду на те, що відповідно до страхового полісу страховий ліміт майнової відповідальності ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» складає 130 000 грн, із яких 1 000 грн франшиза, а відтак страхова компанія повинна йому відшкодувати 129 000 грн, а винуватець ДТП водій ОСОБА_2 різницю між 242 488,50 грн і 129 000 грн, що становить 113 488,50 гривень.

Указував, що відповідач ОСОБА_2 добровільно врегулювати спір і відшкодувати завдану йому матеріальну шкоду не бажає.

Також після тривалого розгляду страховою компанією його заяви про страхове відшкодування, він отримав від ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» листа від 28.08.2020 за № 2620 про відмову у страховій виплаті. Підставою для такої відмови слугувало те, що водій ОСОБА_2 у розумінні пункту 1.4 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон № 1961-IV) не є особою, відповідальність якої застрахована за полісом № АО/2039831, оскільки у порушення вимог підпункту «б» пункту 31.3 Правил дорожнього руху він на момент ДТП неправомірно експлуатував транспортний засіб марки «Урал 5557», номерний знак НОМЕР_1 , який не пройшов державний технічний огляд.

На його переконання, ця відмова страхової компанії не є законною, оскільки за змістом пунктів 1.4, 1.7 ст. 1 Закону № 1961-IV автомобіль «Урал 5777», номерний знак НОМЕР_1 , є забезпеченим транспортним засобом, а водій ОСОБА_2 є особою, відповідальність якого застрахована.

Наголошував і на тому, що згідно з пунктом 17.1 ст. 17 вказаного Закону договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до Закону України «Про дорожній рух», укладається страховиками лише за умови проходження такими транспортними засобами обов`язкового технічного контролю, якщо вони відповідно до протоколу перевірки технічного стану визнані технічно справними, і такий строк договору не може перевищувати строку чергового проходження автомобілем обов`язкового технічного контролю. Зважаючи на те, що поліс страхування № АО/2038831 (тобто договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів) щодо автомобіля «Урал 5557», реєстраційний номер НОМЕР_1 , був укладений 02.10.2019 і страховою компанією перевірялось наявність проходження цим вантажним автомобілем обов`язкового технічного контролю і такий був підтверджений страховиком, бо інакше договір не був би укладений, а тому твердження відповідача ПАТ ««Українська пожежно-страхова компанія» про те, що на час ДТП, яка мала місце через 8 днів після укладення цього договору (10.10.2019), даний транспортний засіб не пройшов державного технічного огляду і що водій ОСОБА_2 неправомірно його експлуатував є безпідставним.

Посилаючись на наведені вище обставини просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь майнової шкоди в загальному розмірі 242 488,50 грн, із яких: - із ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» 129 000 грн невиплаченого страхової виплати (страхового відшкодування); - з ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди (242 488,50 грн) і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25.11.2020 цей позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Стягнуто з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 майнову шкоду (кошти в частині забезпечення страхової виплати) у розмірі 129 000,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду (різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою) у розмірі 113 488,50 гривень.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням суду відповідач ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та недоведеність обставин, які суд визнав установленими.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції належним чином не враховано, що обох водіїв даної ДТП, тобто позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , 10.10.2019 постановами серії ДП 18 № 319028, ДП 18 № 319011 визнано винуватими в учиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КУпАП (керування водієм транспортного засобу, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов), та накладено на них адміністративне стягнення.

Зазначав апелянт, що відповідно підпункту «б» пункту 31.3 Правил дорожнього руху забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством, якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю).

До того ж листом від 13.04.2020 за № 31/5254 Головний сервісний центр МВС повідомив страхову компанію про те, що вантажний автомобіль «Урал 5557», номерний знак НОМЕР_1 , проходив обов`язковий технічний контроль 02.10.2018 і дата наступного такого огляду мала бути 02.10.2019. Однак, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, обов`язковий технічний огляд цей транспортний засіб після закінчення дії протоколів ОТК не проводився, а тому позивач не має право на страхове відшкодування, оскільки водій ОСОБА_2 не є особою, відповідальність якої є застрахованою, оскільки на момент ДТП він володів транспортним засобом усупереч підпункту «б» пункту 31.3 Правил дорожнього руху, що не може вважатися у розумінні пункту 1.7 ст. 1 Закону № 1961-IV забезпеченим, оскільки експлуатувався особою, відповідальність якої не застрахована.

Отже, на переконання апелянта, в даній ситуації є відсутнім страховий випадок у розумінні вимог пунктів 1.4, 1.7 ст.1, статей 6, 8 Закону № 1961-IV, які порушено судом першої інстанції, як і не враховано судом належним чином положення ст. 35 Закону України «Про дорожній рух» та підпункт «б» пункту 31.3 Правил дорожнього руху.

З огляду на наведене страхова компанія просила оскаржене рішення суду в частині вирішення позовних вимог до неї скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відмовити, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Візиву на апеляційну скаргу відповідача ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» від інших учасників справи не надходило.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Белла В.М. щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, уважав її безпідставною та надуманою, просив у задоволенні такої відмовити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача-апелянта ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» у судове засідання не з`явилися вкотре, хоча про дату, час і місце розягляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать доставлення судової повістки про виклик в електронному вигляді на вказану апелянтом в апеляційній скарзі його електронну адресу (а.с.187, 196, 208, 223, 229), а ОСОБА_2 від отримання судової повістки засобами поштового зв`язку відмовивися (а.с.210-212), що в розумінні п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним урученням йому судової повістки. А відтак, на переконання колегії суддів і відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідачки, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в апеляційному порядку не оскаржене, а відтак на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом у цій частині не перевіряється.

Предметом і межами апеляційного розгляду є рішення місцевого суду щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_1 до цієї страхової компанії місцевий суд виходив із її обґрунтованості та доведеності, проте колегія суддів у повній мірі не може погодитися з правовим обґрунтуванням цих висновків суду з огляду на таке.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрації транспортного засобу серії НОМЕР_3 , позивач ОСОБА_1 з 20.08.2014 є власником транспортного засобу марки «Урал 375», реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.12).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 з 21.08.2014 власницею транспортного засобу марки «Урал 5557», номерний знак НОМЕР_1 , є ОСОБА_3 (а.с.49, 59).

Постановою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 08 листопада 2019 року (справа № 302/1242/19), що набрала законної сили, ОСОБА_2 визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу за те, що він 10 жовтня 2019 року приблизно об 11:30 год на дорозі в урочищі «Голятин-Потік», керуючи автомобілем марки «Урал», номерний знак НОМЕР_1 , при зустрічному роз`їзді та об`їжджаючи перешкоду, всупереч пункту 13.4 Правил дорожного руху не надав переваги в русі зустрічному автомобілю марки «Урал», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що призвело до зіткнення з подальшим перекиданням останнього транспортного засобу. В результаті цієї ДТП автомобілі отримали мехначні пошкодження з матеріальними збитками (а.с.13 і на звороті).

Також відносно обох водіїв даної ДТП ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) органом поліції були винесені постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП 18 № 319028, ДП 18 № 319011 від 10.10.2019 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КУпАП (керування транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов) із накладенням на них адміністративного стягнення у виді штрафу по 340 грн на кожного (а.с.51,52). Відомостей про оскарження і скасування у судовому порядку цих або однієї з цих постанов матеріали справи не містять.

Із полісу № АО/2039831 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 02.10.2019 слідує, що на час цієї ДТП 10 жовтня 2019 року забезпечений транспортний засіб марки «Урал 5557», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував відповідач ОСОБА_2 був застрахований у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Строк дії договору з 04.10.2019 по 03.10.2020 включно. Страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну становить 130 000 грн, розмір франшизи 1 000 гривень. Дата наступного обов`язкового технічного контролю 03.10.2020 (а.с.58).

10 жовтня 2019 року ОСОБА_1 повідомив письмово ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про цю дорожньо-транспортну пригоду (а.с.54 на звороті), а 20 жовтня 2020 року звернувся до цієї ж страхової компанії з заявою про виплату йому страхового відшкодування (а.с.53,54).

Як видно з Аварійного сертифікату № 99-D/63/0 від 12.10.2019 ринкова вартість транспортного засобу марки «Урал 375», номерний знак НОМЕР_2 , становить 289 051,00 грн, а ринкова вартість пошкодженого цього автомобіля як металобрухту - 46 562,50 гривень (а.с.68-72).

13 квітня 2020 року листом за № 31/5254 Головний сервісний центр МВС повідомив ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про те, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру транспортних засобів вантажний автомобіль «Урал 5557», номерний знак НОМЕР_1 , проходив обов`язковий технічний контроль 02.10.2018 в пункті технічного контролю суб`єкта здійснення обов`язкового технічного контролю ФОП « ОСОБА_4 », дата наступного такого контролю є 02.10.2019. Також проінформовано, що відповідно до відомостей цього ж державного реєстру обов`язковий технічний контроль зазначеного транспортного засобу після закінчення дії протоколу ОТК не проводився. Копії таких протоколів зберігаються у відповідного суб`єкта здійснення обов`язкового технічного контролю, а тому для отримання підтверджуючих матеріалів запропоновано звернутися до такого суб`єкта, що проводив ОТК (а.с.26, 27).

28 серпня 2020 року листом за № 2620 ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на зазначений вище лист Головного сервісного центру МВС від 13.04.2020 № 31/5254 та на відсутність страхового випадку, оскільки водій ОСОБА_2 у розумінні пунктів 1.4, 1.7 ст. 1 Закону № 1961-IV не є особою, відповідальність якої застрахована за Полісом № АО/2039831, оскільки на момент ДТП неправомірно, в порушення підпункту «б» пункту 31.3. Правил дорожнього руху, експлуатував транспортний засіб «Урал 5557», номерний знак НОМЕР_1 , що не пройшов державного технічного огляду (а.с.14 і на звороті).

Водночас як видно з примірника протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу серії АК № 989154 за № 00269-03791-18 від 22.10.2018, автомобіль «Урал 5557», номерний знак НОМЕР_1 , визнано технічно справним, датою наступного проходження обов`язкового технічного контролю є не пізніше 22.10.2019 (а.с.198).

На виконання ухвали Закарпатського апеляційного суду від 07.11.2022 про надання ФОП ОСОБА_4 оригіналу або належним чином завіреної копії протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу серії АК № 989154 за № 00269-03791-18 від 22.10.2018 автомобіля «Урал 5557», номерний знак НОМЕР_1 (а.с.218), то листом від 03.03.2023 цей суб`єкт проведення ОТК повідомив апеляційний суд про неможливість надання такого внаслідок припинення ним у 2019 році діяльності у цій сфері.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути установлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (як уже зазначалося вище надалі - Закон № 1961-IV).

Так, ст. 3 цього Закону № 1961-IV передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону).

Як регламентовано ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом ст. 28 Закону № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Статею 30 Закону № 1961-IV регламентовано, що транспортний засіб уважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт уважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб уважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

З урахуванням наведеного вище обов`язок із відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Також пунктом 17.1 ст. 17 Закону № 1961-IV констатовано, що договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до Закону України «Про дорожній рух», укладаються страховиками за умови проходження зазначеними транспортними засобами обов`язкового технічного контролю, якщо вони згідно з протоколом перевірки технічного стану визнані технічно справними. Договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю, укладаються на строк, що не перевищує строку чергового проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю відповідно до вимог Закону України «Про дорожній рух» /як уже зазначалося вище поліс № АО/2039831 забезпеченого транспортного засобу марки «Урал 5557», реєстраційний номер НОМЕР_1 , страховиком (відповідачем) ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» був укладений 02.10.2019 зі строком дії договору з 04.10.2019 по 03.10.2020, дата наступного ОТК 03.10.2020/.

З урахуванням цих вимог пункту 17.1. ст. 17 Закону № 1961-IV цей Поліс № АО/2039831 від 02.10.2019 (договір) не міг би бути укладений страховиком-відповідачем зі строком його дії з 04.10.2019 по 03.10.2020, у разі відсутності проходження ОТК з визнанням технічно справним вантажного автомобіля «Урал 5557», номерний знак НОМЕР_1 , з черговим його проходженням ОТК не раніше 03.10.2020.

Водночас колегія суддів звертає увагу і на те, що пунктами 1.4, 1.7 ст. 1 Закону № 1961-IV визначено, що особами, відповідальність яких застрахована є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом уважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

При цьому апеляційний суду зауважує, що з 04 листопада 2012 року, тобто із дня набранням чинності Законом № 5090-VI, законодавець по-іншому визначив у пункті 1.4 ст. 1 Закону № 1961-IV поняття «особи, відповідальність яких застрахована», поклавши в основу такого визначення критерій «правомірного володіння», а не «законної експлуатації» транспортного засобу. Хоча у пунктах 1.6 та 1.7 ст. 1 цього ж Закону залишилися визначення термінів, які вживають у Законі, із використанням поняття «експлуатація».

Під час тлумачення наведених норм права (цих пунктів 1.4, 1.7 ст. 1) слід виходити із темпорального критерію, тобто зі змісту більш пізнього у часі законодавчого акта, яким змінено підходи до визначення осіб, відповідальність яких застрахована.

«Правомірна експлуатація транспортного засобу» і «правомірне володіння транспортним засобом» не є тотожними поняттями.

Так, володіння - це фактична влада, фізичне панування особи над тілесною річчю, яке надає особі фактичну можливість використовувати виключно для себе повну владу над річчю, тримати її для себе і в своїй владі з наміром отримувати з неї можливі вигоди і відхиляти чужий вплив на неї.

Основна ознака володіння полягає у пануванні (владі) особи над річчю, під чим розуміється вплив на річ, ставлення до речі. Друга ознака володіння полягає в тому, що панування має бути фактичним, хоча це і не завжди передбачає постійний контакт особи з річчю, характер панування визначається властивостями самої речі, її призначенням та характеристиками.

Майно, що перебуває у володінні особи, перебуває під її впливом. Користуючись, розпоряджаючись чи управляючи майном, особа здійснює певний вплив на майно, адже, реалізуючи ці права, особа здійснює певні активні дії. Для володіння характерною є не динаміка, а статика відносин. Володіння - це певний фактичний стан закріплення майна за певним суб`єктом.

Для того, щоб бути володільцем, особі не треба постійно перебувати у матеріальному контакті з річчю. У володільця лише повинна бути можливість у потрібний момент поставити себе в таке становище щодо речі, щоб реалізувати матеріальний контакт із нею. Отже, важлива ознака володіння полягає у тому, що такий матеріальний зв`язок має бути реальним чи дійсно можливим, а особа, яка володіє річчю, повинна мати реальні можливості в будь-який момент розпочати дійсне володіння річчю, користування та розпоряджання нею.

На відміну від володіння, експлуатація транспортного засобу за чинним правовим регулюванням пов`язується з наявністю в експлуатанта певного дозволу на здійснення такої діяльності. Відносини з експлуатації транспортних засобів регулюються імперативними нормами публічного права, такі відносини не регулюються цивільним законодавством, оскільки не відповідають критеріям, визначеним у статті 1 ЦК України.

Згідно зі ст. 35 Закону України «Про дорожній рух», зокрема вантажні автомобілі вантажопідйомністю більше 3,5 тонни щороку підлягають обов`язковому технічному огляду.

Підпунктом «б» пункту 31.3 Правил дорожнього руху визначено, що забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством, якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю).

Отже, розмежовуючи категорії власника транспортного засобу (володільця) і його експлуатанта (тобто особи, яка має право експлуатувати його за правилами дорожнього руху), потрібно виходити з того, що не кожен власник (володілець) транспортного засобу має право його експлуатувати, якщо такий вантажний автомобіль не пройшов обов`язкового технічного контролю /для транспортних засобів, що підлягають такому контролю/.

Тобто, «правомірна експлуатація транспортного засобу» /як у даному випадку в цій справі/ - це право відповідної особи експлуатувати транспортний засіб, за умови наявності проходження обов`язкового технічного контролю, тоді як «правомірне володіння транспортним засобом» надає особі лише прав щодо володіння транспортним засобом як річчю, але за відсутності проходження обов`язкового технічного контролю у такої особи відсутнє право на експлуатацію автомобіля.

Відповідно до змісту частин 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння важається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Положеннями ст. 398 ЦК України констатовано, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Отож, правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом уважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

За змістом пункту 2.2 зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 124 від 11 лютого 2009 року, в редакції постанови Кабінету Міністрів № 1029 від 26 вересня 2011 року власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого у такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (доручення, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено судом або не зміниться воля власника, який управі зажадати повернення власної речі від володільця.

Під неправомірним заволодінням майна потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Тож умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майна, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно. При цьому будь-яке фактичне володіння має розглядатися як правомірне, допоки протилежне не буде встановлено судом.

Власником, володільцем транспортного засобу може бути будь-яка правоздатна фізична особа. Вона вправі реалізовувати будь-які повноваження щодо такого автомобіля, безпосередньо не заборонені законом.

Проте експлуатація транспортного засобу перебуває у сфері регулювання норм публічного права, оскільки стосується прав невизначеного кола осіб та суспільства і держави в цілому, й можлива в силу наявності певного дозволу від держави.

Правомірність володіння транспортним засобом не виключає неправомірності його експлуатації. Ці дві категорії використовуються різними галузями законодавства та мають відмінне правове призначення. Експлуатація оцінюється у сфері дорожнього руху, регулюється нормами публічного права. Натомість володіння оцінюється за загальними правилами цивільного права, виходячи з презумпції правомірності будь-якого фактичного володіння.

Отже, при визначенні наявності підстав для здійснення страховою компанією відшкодування у разі настання страхового випадку, визначальним є настання події, яка є страховим випадком. Під правомірним володінням транспортним засобом для цілей страхування потрібно розуміти таке володіння, яке виникло з волі власника, або іншої уповноваженої особи в результаті передачі у фактичне володіння та/або управління транспортним засобом. Порушення Правил дорожнього руху є порушенням публічного права, що не впливають на оцінку події ДТП як страхового випадку.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2021 року у справі № 610/2229/18 (провадження № 61-16760свп19), який, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховується апеляційним судом при вборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

У цій справі не встановлено обставин того, що відповідач ОСОБА_6 протиправно володів транспортним засобом, що потрапив у дорожньо-транспортну пригоду.

Незважаючи на сумніви апелянта-страховика у цій справі щодо проходження на час ДТП обов`язкового технічного контролю вантажним автомобілем «Урал 5557», номерний знак НОМЕР_1 /хоча цією ж страховою компанією з урахуванням вимог пункту 17.1 ст. 17 Закону 1961-IV було 02.10.2019 укладено відповідний договір (поліс) на цей забезпечений транспортний засіб із терміном його дії з 04.10.2019 по 03.10.2020, із зазначенням чергового ОТК 03.10.2020/, то фактична передача власницею даного вантажного автомобіля, який би навіть і не пройшов обов`язкового технічного контролю, тобто з порушенням норм публічного права (Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху), іншій особі ОСОБА_6 , тим не менше породжує правомірне володіння, з огляду на наявність волі власника транспортного засобу.

З огляду на те, що «неправомірна експлуатація» не є тотожним «неправомірному володінню», як помилково вважав апелянт-страховик відмовляючи позивачу у виплаті страхового відшкодування через неправомірну експлуатацію ОСОБА_2 транспортним засобом із посиланням на пункти 1.4, 1.7 ст. 1 даного Закону, а відтак, на переконання колегії суддів, відповідач ОСОБА_2 у розумінні вимог пункту 1.4 ст. 1 Закону № 1961-IV є особою, відповідальність якого застрахована, даний випадок є страховим і, як наслідок, у страховика-відповідача виник обов`язок здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів уважає, що позовна вимога ОСОБА_1 до страхової компанії є пред`явлена з підстав, що знайшла своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, та ця його вимога була належним чином обґрунтована та доведена.

Колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції про необхідність задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування в розмірі 129 000 грн, однак не може погодитися в повній мірі з їх правовим обґрунтуванням, а тому оскаржене рішення суду в межах апеляційного перегляду справи підлягає до зміні в частині його мотивувальної частини.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає частково слушними, оскільки вони частково ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та частково спростовують правильність висновків суду першої інстанції в межах апеляційного розгляду справи щодо їх правового обгрунтування, а відтак апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких обставин рішення місцевого суду в межах апеляційного розгляду підлягає до зміни в частині його правового обґрунтування (мотивувальної частини рішення), а резолютивна його частина - до залишення без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 935 грн (а.с.177) слід покласти на апелянта - відповідача ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задовольнити частково.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25 листопада 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Резолютивну частину судового рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 червня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді