Номер провадження 2/754/90/23
Справа №754/9114/19
РІШЕННЯ

Іменем України

20 квітня 2023 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Панченко О.М.

з секретарем судових засідань - Сарнавським М.О.

за участі відповідача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в:

До Деснянського районного суду міста Києва звернулась позивач ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів на утримання дитини.

Згідно заявлених вимог, позивач просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з нього аліменти на її користь на утримання дитини.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що від стосунків без реєстрації шлюбу з відповідачем вона має малолітню доньку ОСОБА_4 . Під час спільного проживання з відповідачем з липня 2009 року по січень 2010 року вона неодноразово розмовляла з відповідачем про те, що хоче мати повноцінну родину з дітьми, але його це не цікавило. Відносини з відповідачем було розірвано через кілька тижнів після того, як вона дізналася про свою вагітність. Під час вагітності відповідач жодного інтересу до майбутньої дитини не виявляв, не надавав фінансової та матеріальної допомоги, жодної участі і жодної допомоги до неї не проявляв. В пологовий будинок до неї відповідач не приходив, з пологового будинку її з донькою не забирав, при виписці з пологового медсестра передала дитину на руки її батькові. Відповідач побачив дитину лише через пару місяців, зустріч була біля 10 хвилин. Відповідач після народження дитини також не висловлював бажання бути записаним як її батько в свідоцтві про народження. Він ніколи не проявляв яскравих батьківських почуттів до ОСОБА_4 не надавав матеріального утримання дитині, не виявляв жодної ініціативи по відношенню до участі в житті дитини. З початку 2014 року позивач почала проживати з ОСОБА_6 . 17.04.2015 року вони зареєстрували шлюб. Як тільки відповідач дізнався, що у неї інший чоловік з яким вона зареєструвала відносини одразу почав наполягати на тому, що хоче бути записаний батьком дитини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.10.2014 року було встановлено батьківство ОСОБА_1 відносно доньки ОСОБА_4 . Після цього відповідачем було зроблено лише дві дії, прийшов до дитячого садка, який відвідує ОСОБА_4 та показав вихователю змінене свідоцтво про народження дитини, де він записаний її батьком, при цьому навіть не спілкувався з дитиною і навесні 2018 року з`явився вже до навчального закладу, а саме до школи №249 де дитина навчалася і зробив ті самі дії, а саме повідомив директора школи про те, що він є батьком ОСОБА_4 . Таким чином з літа 2014 року жодного разу не зателефонував позивачу, щоб побачитися з донькою, не приходив, щоб це зробити ні до дитячого садка ні до школи, не проявляв жодного інтересу до її життя, не виявляв бажання брати участь у її утриманні та вихованні. ОСОБА_4 не знає свого біологічного батька і не пам`ятає його, вважає своїм батьком чоловіка позивача - ОСОБА_6 , називає його татом, він повністю взяв на себе обов`язки по її утриманню та вихованню, піклується про стан здоров`я доньки, її фізичний, духовний розвиток, навчання дитини, створює належні умови для її розвитку, дитина його любить та поважає. Вважає, що відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду. Просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини та стягнути на її користь аліменти на її утримання у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) до повноліття дитини.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25.06.2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

30.09.2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву в якій зазначив про те, що з моменту, коли дізнався про вагітність позивача усіляко намагався її підтримати, пройшов разом із нею медичний огляд для постановки її на облік по веденню вагітності, допомагав матеріально. Однак вона самостійно прийняла рішення жити окремо від нього. З перших днів народження дитини він піклувався про неї, постійно забирав на прогулянки, надавав позивачу матеріальну допомогу. З весни 2012 року він та його матір доглядали ОСОБА_4 у себе вдома по буднях, оскільки позивачка пішла працювати. Також він часто забирав дитину з дитячого садка, відвідував свята. У 2014 році із невідомих причин позивач припинила відповідати на дзвінки, заборонила віддавати дитину йому з дитячого садка. У зв`язку із такими діями він звернувся до суду із позовом про встановлення батьківства. Після встановлення свого батьківства відносно доньки він не може з нею спілкуватися, оскільки у позивача є інший чоловік. Просив відмовити у задоволенні позову в частині позбавлення його батьківства відносно дитини, щодо вимог про стягнення аліментів, то просив задовольнити їх частково, а саме у розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу) до повноліття дитини.

05.03.2020 року до суду надійшов висновок Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.02.2020 року де зазначено наступне. Враховуючи інтереси дитини, керуючись ст.ст. 19, 164 СК України Деснянська РДА в м. Києві вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька, ОСОБА_1 стосовно малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14.12.2020 року, яка занесена до журналу судового засідання, закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М. від 11.11.2021 року прийнято дану цивільну справу до свого провадження у зв`язку із розпорядженням щодо перереєстрації судової справи, виданого керівником апарату суду.

Позивач в судовому засіданні повністю підтримала викладене у позовній заяві та просила суд задовольнити позовні вимоги. Її представник в судовому засіданні також підтримала позицію своєї довірительки, просила суд про задоволення позовних вимог.

Відповідач та його представник в судовому засіданні просили про часткове задоволення позову, в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) до повноліття дитини. У задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав просили відмовити.

Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без присутності представника служби та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що знає позивача з 12-13 років, хрестила її доньку ОСОБА_4 . З відповідачем познайомилася близько 13 років тому, бачила його ще до народження ОСОБА_4 . Вона бачиться з похресницею майже кожного дня, вона не згадує про біологічного батька, не знає його та не пам`ятає. Відповідач не вчиняв спроби побачитися з дитиною, привітати її з святами. Коли позивач пішла на роботу, її дитину гляділа вона та її матір.

Допитана в якості свідка ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що вона була класним керівником ОСОБА_4 до останнього року з 1 класу. Дівчинку зі школи забирала мама, тато ОСОБА_11 (вітчим), на батьківських зборах також вони завжди були присутні. ОСОБА_4 називає вітчима своїм татом. Особисто біологічний батько до неї не звертався з проханням надати можливість поспілкуватися з дитиною.

Допитана в якості свідка ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що вона являється матір`ю відповідача у справі. Коли дитині було три місяці позивач на вихідні віддавала їм з чоловіком ОСОБА_4 , вони її доглядали. Ще не було трьох років дівчинці, як вони їздили відпочивати з нею на місяць влітку. Коли позивач вийшла заміж перестала давати їм дитину для побачень. Їй не відомо що син дарував своїй дитині на свята та день народження. Особисто вона не чула, щоб позивач не давала синові бачитися з дитиною.

Свідок ОСОБА_13 , який є рідним братом відповідача в судовому засіданні пояснив, що коли дитина брата була маленька, ще до того, як їй виповнилося 4 роки, вони разом відпочивали, їздили в будиночки для відпочинку влітку за місто. Зі слів рідного брата йому відомо про те, що позивачка забороняє йому спілкування з дитиною, проте він не був свідком таких розмов. Щодо подарунків, то йому не відомо які саме подарунки брат дарував своїй донці.

Вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, його представника, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач та відповідач у справі від стосунків без реєстрації шлюбу мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із свідоцтвом про народження батьками ОСОБА_4 записані, батьком - ОСОБА_15 , матір`ю ОСОБА_3 (а.с. 7).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18.05.2016 року (справа № 754/13898/14-ц) ОСОБА_1 визнано батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прізвище дитини « ОСОБА_4 » змінено на « ОСОБА_4 ». (а.с. 140-141).

Відповідно до виданого повторно свідоцтва про народження дитини від 28.08.2019 року батьком ОСОБА_4 записаний ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_3 (а.с. 42).

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_6 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 17.04.2015 року. Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_3 взяла прізвище чоловіка « ОСОБА_3 ». (а.с. 17).

Відповідно до інформації, наданої КНП «ЦПМСД №2» Деснянського району м. Києва ОСОБА_4 перебуває під наглядом Центру з народження. При зверненні за медичною допомогою або з профілактичною метою, дитину завжди супроводжує мати, батько дитини ОСОБА_6 до лікарів за отриманням інформації щодо доньки ОСОБА_4 не звертався.

Відповідно до педагогічної характеристики навчального закладу СДНЗ №94, який дитина відвідувала з 10.09.2012 року по 01.09.2017 року, виховним процесом ОСОБА_4 в дитсадку опікувалась мама ОСОБА_3 та бабуся. Вони відвідували святкові ранки, батьківські збори. Батько ОСОБА_4 ОСОБА_1 опікувався виховним процесом дитини і спілкувався з вихователем з приводу потреб доньки у навчальному та виховному процесі з початку вступу до дитячого садочка до 2015 року.

Згідно характеристики школи №249 ОСОБА_4 проживає з матір`ю та вітчимом, якого називає татом. До школи дитину приводять матір, вітчим, бабуся (зі сторони матері), відвідують батьківські збори та урочистості. В розмовах з однокласниками ОСОБА_4 часто розповідає про те, як вона із сім`єю проводить дозвілля. Відносини ОСОБА_4 з матір`ю, вітчимом та бабусею відкриті та відверті, і вони в свою чергу, повноцінно та з розумінням приймають потреби та інтереси, хвилювання дитини, беруть активну участь у навчанні та її вихованні. За інформацією адміністрації закладу, батько ОСОБА_4 ОСОБА_1 до школи приходив один раз навесні 2018 року, запитав, чи у цій школі навчається ОСОБА_4 , повідомив, що він її батько, пред`явив свідоцтво про народження і попросив змінити прізвище дитини на « ОСОБА_4 ». Більше жодного разу в школі не з`являвся, з вчителем класоводом не спілкувався, успіхами та навчальними потребами дитини не цікавився.

Згідно Висновку органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії № 2 від 06.02.2020 року) від 14.02.2020 року №102/03/27-1184, комісією з питань захисту прав дитини встановлено, що дитина постійно проживає з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ; вихованням та утриманням дитини займається мати дитини та вітчим дитини, ОСОБА_6 . Батько дитини, ОСОБА_1 проживає разом з дружиною ОСОБА_12 та дитиною від даного шлюбу, ОСОБА_22 , 2016 р.н. Батько дитини ОСОБА_1 у своїх поясненнях зазначав, що матір дитини з літа 2014 року створювала перешкоди у спілкуванні з дитиною, проте даний факт нічим не підтверджується, оскільки батько жодного разу до органу опіки та піклування або до суду не звертався про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, що засвідчує, що батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_4 , 2010 р.н. (а.с. 87-90).

Предметом судового розгляду в цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно малолітньої дитини, батьком якої він є, а також про стягнення аліментів на її утримання.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним (параграф 76).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно частин 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

За правилами, визначеними статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно позовної заяви, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При цьому, врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі «Савіни проти України» зазначається: «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.»

У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Частинами другою та четвертою статті 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заперечуючи проти позбавлення батьківських прав, відповідач посилався на те, що приймати безпосередню участь у житті дитини йому завадила сама матір дитини - позивач у справі. На запитання суду щодо підстав не утримання ним матеріально, а також не виконання своїх батьківських обов"язків відносно своєї дитини до подачі цього позову до суду позивачем ОСОБА_3 на запитання суду відповісти не міг.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідач у справі після подання позивачем цього позову до суду почав щомісячно перераховувати через Укрпошту позивачу кошти у мінімальному розмірі, а саме щомісячно 1 530.00 грн. (а.с. 123-129). Але як було встановлено при розгляді справи, позивачка відмовлялася отримувати ці кошти, оскільки на той час в провадженні суду вже перебував її позов про позбавлення відповідача батьківських прав та про стягнення аліментів.

Не утримання матеріально своєї дитини батьком (відповідачем у справі) свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків, слід також враховувати, що відповідачем, свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою. При цьому, такі життєві умови були обрані відповідачем саме після народження дитини, проте відповідач мав усвідомлювати, що повинен піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя.

Суд критично ставиться, до посилань відповідача на невідвідування дитини з причини створення перешкод з боку матері дитини, оскільки жодним належним, достовірним та допустимим доказом не підтверджено чинення йому перешкод у спілкуванні з донькою. У ході судового розгляду відповідач не надав інших доказів на підтвердження своєї позиції щодо чинення перешкод у спілкуванні з донькою та відсутності вини відповідача в ухиленні від виконання ним своїх батьківських обов`язків щодо участі у вихованні дитини. За стверджуваних відповідачем обставин про чинення перешкод з боку позивача у спілкуванні з донькою, відповідач не вчинив жодних юридично значимих дій, задля встановлення порядку побачень з дитиною, усунення перешкод в спілкуванні з боку матері, хоча не був позбавлений такого права.

Вказана поведінка відповідача свідчить про свідоме, умисне нехтування виконанням батьківських обов`язків. Кожна дитина має право на належне батьківське піклування, виконання батьківських обов`язків є безумовним та у будь-якому разі не може бути предметом домовленостей, бути припиненими в обмін на певні преференції. Частиною другою статті 155 СК України встановлено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Разом з тим, у даній справі виконання батьківських прав, на думку суду, стороною відповідача здійснюються саме не в інтересах малолітньої дитини.

Крім того, при вирішенні спору судом береться до уваги висновок від 14.11.2019 року психологічного обстеження малолітньої ОСОБА_4 , відповідно до висновків якого: «До матері у дівчинки визначається надійний тип прив`язаності, вона спілкується з мамою, допомагає їй у різних справах, мама задовольняє потреби доньки у любові, емоційному контакті, безпеці…» «…у дівчинки сформована надійна емоційна прив`язаність і до вітчима ОСОБА_11 , з яким вона на даний час проживає: « Тато ОСОБА_6 у нас постійно працює, що треба, те ремонтує, допомагає всім нам», спостерігаються дружні, позитивні взаємовідносини між ними та повага. Щодо батька ОСОБА_11 інформації у дитини немає, мати контролює її доступ та тримає всю інформацію в таємниці.»

На підставі викладеного суд вважає, що зазначені фактори, свідчать саме про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, що є винною поведінкою, в контексті ст. 164 СК України.

Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його мінливої поведінки під час судового розгляду не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

З врахуванням наведеного, оскільки відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини без поважних причин, не виявляє щодо своєї доньки батьківського піклування, не займається її вихованням та не піклується про неї, не проявляє інтересу до стану її здоров`я, не цікавиться її фізичним, моральним і духовним розвитком, суд дійшов до висновку про наявність підстав для позбавлення останнього батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_4 2010 р.н.

Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Тобто, відповідач не позбавлений можливості все ж таки змінити своє ставлення до дитини та її виховання і у подальшому поставити питання про поновлення у батьківських правах (стаття 169 СК України), а також не позбавлений можливості звернутись до суду із заявою про надання йому права на побачення з дитиною (ст. 168 СК України).

Щодо вимог позову про стягнення аліментів, то судом встановлено наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина перша статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, згідно із частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Оскільки дитина проживає разом з матір`ю, а відповідач є її батьком то на нього покладено однаковий з позивачкою обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто. Відповідач на даний час є працездатним, в матеріалах справи містяться відомості про наявність на утриманні відповідача дитини ОСОБА_22 , 2016 р.н., яка народилася в зареєстрованому з ОСОБА_12 шлюбі, суд дійшов висновку про доцільність визначення розміру аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх доходів відповідача з урахуванням потреб дитини і можливостей батька.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги обставини справи, що мають значення для вирішення спору по суті, оцінюючи в сукупності зібрані докази, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог частково та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитини повноліття.

Керуючись ст. ст. 150, 164, 165 СК України, ст. ст. 2, 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, ст. ст. 4, 12, 76, 81, 89, 133, 141, 223, 259, 263, 265, 268, 273, 280, 289, 354, 355 ЦПК України суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, - задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини від усіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.06.2019 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя О.М. Панченко