ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6115/23 Справа № 205/1004/20 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення суми авансу за попереднім договором, стягнення штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат, а також стягнення збитків та моральної шкоди, що зумовлені невиконанням попереднього договору,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом (т. 1 а.с. 2-9), в обґрунтування якого посилався на те, що 19.09.2019 року між ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір купівлі-продажу 14/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов такого договору Відповідач зобов`язався у строк до 01.02.2020 року укласти основний договір купівлі продажу вказаного майна. За домовленістю сторін, до укладання Основного договору позивач сплатив готівкою відповідачу в якості авансу 75 000 грн 00 коп., що еквівалентно 3 000 (три тисячі) доларів США 00 центів.

Після укладання попереднього договору, у той же день, відповідачем по даній справі було надано довіреність гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з метою підготовки та оформлення документів для укладання основного договору.

При цьому, Відповідач відразу після укладання попереднього договору надала Позивачеві ключи від вказаного об`єкту нерухомого майна, дозволивши проживати там та проводити ремонтні роботи щодо його поліпшення.

Однак, 24.12.2019 року всупереч умовам попереднього договору, відповідач без попередження та без повернення грошових коштів (авансу, витрат, пов`язаних з оформленням документів та витрат на утримання домоволодіння) таємно від позивача, однак, продовжуючи спілкуватися з позивачем з приводу купівлі продажу частини домоволодіння, скасувала довіреність від 19.09.2019 року.

Грошові кошти, які згідно з умовами попереднього договору відповідач ОСОБА_1 повинна була повернути, повертати відмовляється, та наполягає на позбавленні Позивача права володіння та користування таким майном.

Позивач наголошує, що через невиконання умов такого попереднього договору, йому було завдано збитків.

На підставі вищевикладеного просив суд, з урахуванням заяви про зміну предмету позову (т. 1 а.с. 114-122) стягнути з ОСОБА_1 на його користь кошти на загальну суму 271 584 грн 03 коп., де: сума основного боргу у розмірі 84 900 грн 00 коп., штраф у розмірі 84 900 грн 00 коп., суму втрат від інфляції у розмірі 1 019 грн 62 коп., 3% річних у розмірі 1 581 грн 86 коп., збитки матеріальні у розмірі 89 182 грн 55 коп., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн 00 коп. та судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 2 765 грн 85 коп. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення суми авансу за попереднім договором, стягнення штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат, а також стягнення збитків та моральної шкоди, що зумовлені невиконанням попереднього договору задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму авансового платежу у розмірі 84 900 грн 00 коп., суму штрафу в розмірі 84 900 грн 00 коп., 3% річних у розмірі 1 581 грн 86 коп., а всього разом 171 381 (сто сімдесят одна тисяча триста вісімдесят одна) грн 86 коп.

В частині позовних вимог щодо стягнення суми втрат від інфляції у розмірі 1 019 грн 62 коп., матеріальних збитків у розмірі 89 182 грн 55 коп. та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн 00 коп., відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 100 (шість тисяч сто) грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 915 (дев`ятсот п`ятнадцять) грн 00 коп. (т. 2 а.с. 95, 97-106).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду в частині стягнення подвійної суми авансового платежу, 3% річних та судових витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аванс у розмірі 75 000 грн, у задоволенні інших позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та допущення судом порушень норм процесуального та матеріального права (а.с. 112-115).

ОСОБА_2 скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

В порядку ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.09.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір купівлі-продажу 14/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міхєєвою Т.М (далі Попередній договір) (т. 1 а.с. 13).

За змістом п. 7 такого Попереднього договору відповідач задекларувала ту обставину, що вказане майно у вигляді 14/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності.

Разом із цим, будь-яких доказів наявності речового права на зазначене майно на момент укладання такого Попереднього договору сторона відповідача суду не подала.

При цьому, згідно п. 1 цього попереднього договору відповідач, як продавець, зобов`язалася у строк до 01.02.2020 року продати (укласти основний договір купівлі продажу), а покупець купити 14/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , на умовах, встановлених цим попереднім договором.

Відповідно до п. 3 Попереднього договору за домовленістю сторін, до укладання цього Договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором, покупець сплатив готівкою, а продавець отримав в якості авансу 75 000 грн 00 коп., що еквівалентно 3 000 доларів США 00 центів по комерційному курсу на момент укладання цього Договору. Сума авансу підлягає заліку в вартість майна, яку покупець повинен заплатити продавцю при укладанні та нотаріальному посвідченні Основного договору, а саме 75 000 грн 00 коп., що еквівалентно 3 000 доларів США 00 центів.

Обставина фактичної сплати означеного авансового платежу відповідачеві з боку позивача визнана всіма сторонами та під час розгляду справи не оспорювалась.

Згідно п. 10 Попереднього договору продавець взяв на себе зобов`язання надати покупцю та/або стороннім особам нотаріальну посвідчену довіреність для вчинення дій, що пов`язані із підготовкою правовстановлюючих документів для укладання основного договору купівлі-продажу. У разі відміни довіреності або невиконання умов цього договору продавець зобов`язується повернути покупцю у двократному розмірі аванс, отриманий за п. 3 Договору.

Судом також встановлено, що після укладання попереднього договору, у той же день, відповідачем по даній справі було надано довіреність гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з метою підготовки та оформлення документів для укладання основного договору, після смерті чоловіка відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та залишив заповіт (т. 1 а.с. 12).

Також матеріалами справи підтверджено, що вищевказана довіреність, яка була видана на гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була скасована відповідачем 24.12.2019 року та грошові кошти, які надані були позивачем відповідачу не повернуті.

Судовим розглядом також встановлено, що основний договір купівлі-продажу 14/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 у строк до 01.02.2020 року між сторонами укладено не було.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо стягнення суми втрат від інфляції у розмірі 1 019 грн 62 коп., матеріальних збитків у розмірі 89 182 грн 55 коп. та моральної шкоди не оскаржується у зв`язку з чим колегією суддів рішення суду в цій частині не переглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи вищевикладене.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В силу ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1 та 2 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Частиною третьої статті 635 ЦК України визначено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

В даному випадку судом встановлено, що ні у строк зазначений у попередньому договорі, ні до подання позовної заяви основний договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами не був укладений, дія попереднього договору закінчилася.

Оскільки до моменту спливу терміну дії Попереднього договору відповідач відкликала відповідну довіреність, та на момент спливу такого Попереднього договору не набула відповідного речового права на об`єкт нерухомості, суд, враховуючи у своїй сукупності такі дії відповідача, дійшов вірного висновку, що неукладання Основного договору відбулось саме внаслідок вини такої сторони.

Доводи скарги про те, що саме через дії ОСОБА_3 апелянт не виконала умови Попереднього договору колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не підтверджуються будь-якими доказами.

Доводи скарги стосовно того, що дії ОСОБА_3 були спрямовані не на реальне укладення договору, а з метою стягнення з апелянта подвійної суми авансу є припущеннями апелянта, а тому колегією суддів відхиляються.

Враховуючи ту обставину, що основний договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна не був укладений, у відповідача виник обов`язок повернути позивачу отримані за попереднім договором кошти.

Зі змісту апеляційної скарги видно, що апелянт не заперечує щодо повернення авансу проте не згодна із сумою такого авансу.

Щодо розміру такої суми отриманих за попереднім договором коштів, слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Так само відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

До аналогічних висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року по справі № 6-284цс17.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки відповідач передала аванс у розмірі 75 000 грн 00 коп., що еквівалентно 3 000 доларів США 00 центів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, разом з тим, грошове зобов`язання триває, офіційний курс гривні до долара США змінився.

З огляду на викладене, встановивши, що у передбачений попереднім договором строк сторони не уклали договору купівлі-продажу, враховуючи умови укладеного попереднього договору та положення статті 533 ЦК України, суд дійшов обгрунтованого висновку про стягнення суми боргу, відповідно до умов попереднього договору та положень цієї норми, еквівалентну 3 000 доларів США в межах позовних вимог.

Стосовно вимог про стягнення суми штрафу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (абзаци 1, 4 частини першої статті 635 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Випадки невиконання договору передбачені ЦК України, а саме відповідно до статей: 215 ЦК України (недійсність правочину, зокрема, договору, встановлена законом (нікчемний правочин) або судом), 598 609 ЦК України (припинення зобов`язання, зокрема, договірного), 651 ЦК України (розірвання договору за згодою сторін; розірвання договору в судовому порядку; одностороння відмова від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 1 частини першої статті 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Неустойка є мірою цивільно-правової відповідальності, тобто одним із видів забезпечення виконання зобов`язання за наслідками його порушення.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 552/6997/19, провадження № 61-1280св21.

Системне тлумачення положень статей 549, 611 ЦК України дозволяє дійти висновку, що штраф, як вид неустойки, забезпечує виконання зобов`язань, зокрема, договірних.

Сутність негативних зобов`язань полягає в тому, що предметом виконання є утримання від дій, і зобов`язання виконується протягом усього часу його існування. Зобов`язання, що передбачає пасивну дію (утриматись від вчинення певних дій) забезпечується шляхом накладення штрафу.

Аналогічний висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 172/1159/20, провадження № 61-14612св21.

В даному випадку сторони у п.10 попереднього договору досягли взаємної домовленості про те, що продавець надає покупцю та/або стороннім особам нотаріально посвідчену довіреність вищевказаних дій. У разі відміни довіреності або невиконання умов цього договору продавець зобов`язується повернути покупцю у двократному розмірі аванс, отриманий за п. 3 Договору.

Таким чином, сторони фактично встановили розмір неустойки, який дорівнює розміру авансу, за вчинення відповідачем дій, наслідком яких є порушення його істотних умов, зокрема відміни довіреності протягом строку дії Попереднього договору.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Відповідальність особи, яка порушила зобов`язання, наступає за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо особа доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, така особа є невинуватою (частина перша, друга статті 614 ЦК України).

З огляду на викладене, суд, встановивши, що відповідач порушила умови попереднього договору щодо необхідності укладення основного договору у строк до 01.02.2020 року, скасувавши довіреність 24.12.2019 року, дійшов вірного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки в сумі сплаченого авансу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи скарги про те, що суд невірно тлумачить п. 10 Попереднього договору, зводиться до незгоди з висновками суду в частині та зводиться до особистого тлумачення апелянтом вказаного пункту договору.

Щодо стягнення із відповідача на користь позивача 3 % річних від простроченої суми, суд виходив із наступного.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Встановивши, що свій обов`язок повернути аванс позивачу відповідач не виконала, суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1 581 грн 86 коп.

Доводи скарги про те, що апелянт намагалась повернути аванс, проте позивач відмовився його прийняти не підтверджуються будь-якими доказами, а тому колегією суддів не враховуються.

Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 не зверталась до суду із клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі- Закону) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

З матеріалів справи вбачається, що 07.09.2020 року між позивачем, ОСОБА_2 , та адвокатом Сахончик О.О., був укладений Договір про надання правової допомоги (т. 1 а.с. 101).

За умовами цього договору адвокат надав клієнту правову допомогу, у вигляді письмових та усних консультацій з питань цивільного, цивільно-процесуального, господарського, кримінального судочинства, а також представництва в суді, у тому числі під час розгляду справ в порядку цивільного судочинства.

Участь адвоката Сахончик О.О. у судових засіданнях в суді першої інстанції підтверджується протоколами судового засідання.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, та виходячи із засад розумності, беручи до уваги загальний обсяг складених представником позивача процесуальних документів, кількості та тривалості судових засідань за її участі, суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача з урахуванням пропорційності до розміру задоволених позовних вимог судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді у розмірі 6 100 грн.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на практику Верховного суду не спростовує, а навпаки підтверджує обґрунтовані висновки суду стосовно того, що сума зазначена в п. 3 спірного договору є авансом, а не завдатком, проте, вказане не спростовує обгрунтованість висновків стосовно визначення правової природи стягнутих з неї коштів, які фактично визначені сторонами у договорі, як неустойка.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова