ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3299/23 Справа № 195/1127/22 Суддя у 1-й інстанції - Кондус Л.А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року в цивільній справі номер 195/1127/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа регіональна філія «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про розірвання трудового договору,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року до Томаківського районного суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа регіональна філія «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про розірвання трудового договору, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 28.03.2017 року вона працювала начальником резерву локомотивних бригад цеху експлуатації структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» згідно з наказом №103/ос від 28.03.2017 року.

Наказом №55/ос від 31.03.2022 року позивачку звільнено з посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП, а саме, за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором.

Зазначений наказ позивачка вважає незаконним, оскільки вчинення нею дисциплінарних проступків не доведено належними та допустимими доказами.

Крім того, позивачку не було ознайомлено з наказом від 06.09.2021 року №45/С про оголошення догани. Це також вказано в листі Мелітопольської профспілкової організації працівників залізничного транспорту від 09.02.2022року №36.

Відповідачем були порушені строки застосування дисциплінарного стягнення, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Позивачці в даному випадку інкримінують порушення трудової дисципліни, начебто вчинені нею в січні лютому 2021 року, прийняття наказу від 06.09.2021 року №45/С про оголошення позивачці догани здійснено з порушенням вказаного строку. Тому застосування дисциплінарного стягнення на підставі цього наказу не можна вважати законним і обґрунтованим.

Наказом начальника структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» від 30.12.2021 року №70/С за неналежне виконання посадових обов`язків начальнику резерву локомотивних бригад цеху експлуатації ОСОБА_1 згідно зі ст. 147 КЗпП України оголошено догану.

Цей наказ від 30.12.2021р. №70/С не можна вважати законним і обґрунтованим. Позивачку також не було ознайомлено з наказом від 30.12.2021р. №70/С про оголошення догани.

З огляду на відсутність належних доказів систематичного невиконання позивачкою обов`язків, покладених на неї трудовим договором та посадовою інструкцією, звільнення її на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України є незаконним.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Проте, як вбачається з оскаржуваного наказу, начальник Мелітопольського локомотивного депо обмежився в ньому загальними фразами без зазначення, в чому саме полягає ступінь тяжкості вчиненого проступку та заподіяну ними шкоду, не вказані відомості про попередню роботу працівника.

Розриваючи трудовий договір з позивачкою з підстав, визначених п. 3 ст. 40 КЗпП України, відповідач не взяв до уваги вищевказані обставини і не врахував, що застосування до працівника такого дисциплінарного стягнення, як звільнення, є крайнім заходом.

Звільнення позивачки відбулось без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Позивачка є членом Мелітопольської профспілкової організації працівників залізничного транспорту.

Статтею 43 КЗпП України передбачено розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Начальник структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» направив до Мелітопольської профспілкової організації працівників залізничного транспорту клопотання від 24.01.2022року №01-04/НК про надання згоди на розірвання трудового договору з позивачкою на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП.

В межах строків визначених ст. 43 КЗпП України у відповідь на вказане подання Мелітопольська профспілкова організація працівників залізничного транспорту листом від 09.02.2022року №36 повідомила про відмову у наданні згоди на звільнення позивача.

Таким чином, не зважаючи на наявність належним чином обґрунтованої та аргументованої відмови профспілкового органу на звільнення працівника, позивачку протиправно звільнено з роботи.

В наказі №55/ос від 31.03.2022 року за формою П-4 протиправно та безпідставно вказано, що звільнення погоджено з профспілковою організацією, що не відповідає дійсності.

Позивачку незаконно звільнили під час її тимчасової непрацездатності, всупереч положень ч. 3 ст. 40 КЗпП України, згідно з якими не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Відповідно до листка непрацездатності серія АЛВ №995159 позивачка перебувала на лікарняному в період з 31.03.2022року по 04.04.2022року.

Починаючи з 26 лютого 2022 року та по теперішній час місто Мелітополь Запорізької області знаходиться на тимчасово окупованій території України. Проведення на території Запорізької області активних військових дій призвело до повного припинення транспортного сполучення та зупинення роботи залізничного транспорту.

У зв`язку з цим з 01.03.2022 року наказом начальника структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» введено режим простою з 24.02.2022 року.

З початку тимчасової окупації залізничний вокзал та локомотивне депо фактично захоплено та контролюється військовими Російської Федерації. Будь-яких цивільних осіб на територію Мелітопольського локомотивного депо не пропускали. Копію оскаржуваного наказу позивачка фактично отримала тільки 14.06.2022 року у нового керівництва локомотивного депо, яке протиправно призначено окупаційною військовою адміністрацією.

Відповідач не направляв їй копію наказу.

Просила суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ про розірвання трудового договору з нею та поновити її на роботі.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа регіональна філія «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про розірвання трудового договору задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 31.03.2022 року №55/ос «Про розірвання трудового договору з начальником резерву локомотивних бригад ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника резерву локомотивних бригад структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.

Із вказаним рішенням не погодилось АТ «Українська залізниця», подало апеляційну скаргу, просило апеляційний суд скасувати рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити та стягнути на користь скаржника судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, прийнятим без належного дослідження обставин, судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

В даній справі судом не враховано правовідносини, які склались між роботодавцем та працівником під час оголошення воєнного стану. Суд тільки констатував факт правовідносин без урахування положень Закону від 15.03.2022 року №2136-ІХ.

Судом першої інстанції не було враховано накази про дисциплінарні стягнення, які діяли на момент винесення наказу від 31.03.2022 року №55/ОС, яким позивачку звільнено, а саме наказу від 06.09.2021 року №45/С та наказу від 30.12.2021 року №70/С. Суд тільки констатував факт наявності цих наказів. Ці накази позивачкою у встановленому законом порядку не оскаржувались.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, слід ураховувати ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Також, в порушення ч. 9 статті 43 КЗпП України судом не зупинялось провадження для звернення до профспілки, а взято на віру долучений в якості доказу до позовної заяви відмову профспілкового органу від 09.02.2022 року №36.

Надані суду разом з позовною заявою докази є службовою інформацією для відповідача і не містять відповідних ознак їх офіційного отримання. У додатках до позовної заяви відсутні докази офіційних звернень позивачки або її представника до АТ «Укрзалізниця», тому надані докази не можуть вважатися належними та достовірними.

Строк, протягом якого позивачка мала право звернутися до суду з вимогами про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, обчислюється з 01.04.2022 року, перебіг якого закінчився 30.04.2022 року, але з позовом позивачка звернулась до суду лише 19.07.2022 року, тобто через три місяці після спливу встановленого частиною 2 статті 233 КЗпП України строку. Позивачкою не наведено та не обґрунтовано причини пропуску строку на звернення до суду з позовом.

Стосовно витрат на правничу допомогу зазначає, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

Від представника позивачки адвоката Пузія О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» без задоволення, рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22.12.2022року по справі №195/1127/22 - без змін, та стягнути з відповідача на користь позивачки додатково понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу надану адвокатським бюро Пузія Олексія Вікторовича у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що незважаючи на те, що дисциплінарні стягнення, які були застосовані до позивачки до моменту її звільнення, не оскаржені нею та не скасовані, суд зобов`язаний перевірити дотримання роботодавцем визначеного порядку застосування цих дисциплінарних стягнень. Більш того, позивачка не має можливості їх оскаржити у зв`язку з тим, що вона досі не ознайомлена з ними та не отримувала їх (про їх можливе існування відомо виключно зі змісту наказу від 31.03.2022 року №55/ОС).

Виконуючи вказані процесуальні вимоги, суд першої інстанції належним чином перевірив дотримання відповідачем передбачених вказаними статтями КЗпП України правил і порядку застосування до позивачки дисциплінарних стягнень, що передували її звільненню.

Порушуючи приписи ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідач не надав, як до суду першої інстанції, так і до апеляційного суду, жодного належного та допустимого доказу на підтвердження дійсного вчинення позивачкою порушень трудової дисципліни, що перелічені у цих наказах та, як наслідок, не спростував наведені у позові заперечення позивачки. Не спростував, що позивачка не була належним чином ознайомлена з вказаними наказами, що є порушенням вимог ч. 4 ст. 149 КЗпП України. Відповідачем не відбирались у позивачки пояснення з приводу вчинення нею порушень трудовою дисципліни, що вказані в наказі від 30.12.2021 року №70/С, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України.

Відповідачем порушено визначені ч. 2 ст. 148 КЗпП України строки застосування дисциплінарного стягнення на підставі наказу від 06.09.2021 року №45/С, адже в даному випадку догану було оголошено за порушення трудової дисципліни, які начебто були вчинені позивачем в січні лютому 2021 року, тобто після спливу 6 місяців з моменту їх вчинення.

За таких обставин, досліджуючи матеріали справи, суд першої інстанції встановив вказані грубі порушення порядку застосування до позивачки дисциплінарних стягнень, що передували її звільненню від 31.03.2022 року №55/ос, а також вірно зазначив про не доведення відповідачем належними та допустимими доказами вчинення позивачем вказаних дисциплінарних проступків.

З огляду на це, доводи апеляційної скарги про те, що судом не були враховані накази про дисциплінарні стягнення від 06.09.2021 №45/С та від 30.12.2021 №70/С не відповідають дійсності.

В апеляційній скарзі відповідач не надав суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що звільнення позивачки відбулось з дотриманням вимог законодавства про працю.

Зокрема, по жодному з фактів вчинення позивачкою дисциплінарного проступку, вказаному в оскаржуваному наказі на звільнення від 31.03.2022 року №55/ОС, відповідачем не було надано до суду будь-якого доказу на підтвердження дійсного скоєння нею цих порушень трудової дисципліни.

Крім того, порушуючи приписи ч. 3 ст.149 КЗпП України, в наказі про звільнення від 31.03.2022р. №55/ОС протиправно не враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку та заподіяну шкоду, не вказано відомості про попередню роботу працівника.

Також відповідачем не було спростовано те, що звільнення позивачки на підставі наказу від 31.03.2022 року №55/ОС відбулось з порушенням строку застосування дисциплінарного стягнення.

Разом з тим, позивачка була незаконно звільнена під час її тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, адже згідно наявного у матеріалах справи копії листка непрацездатності серія АВЛ №995159 позивачка перебувала на лікарняному в період з 31.03.2022 року по 04.04.2022року. Будь-які доводи на спростування вказаних обставин апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта на протиправне не застосування судом положень ч. 9 ст. 43 КЗпП України щодо необхідності зупинення провадження по справі для запитування згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення працівника в даному випадку є недоречним. Ця норма КЗпП України має застосовуватися у разі розірвання трудового договору з працівником проведено роботодавцем без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Однак, як зазначено вище, та підтверджено матеріалами справи, в даному випадку роботодавець в установленому порядку звертався до профспілкової організації з клопотанням про надання згоди на звільнення позивачки та у відповідь на нього отримав обґрунтовану відмову.

Відповідачем не були надані до суду належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості своїх сумнівів з приводу достовірності поданих позивачкою документів, а також на підтвердження того, що надані позивачкою докази начебто були одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Ці твердження апелянта фактично є голослівними. Матеріалами справи підтверджено і це не спростовано апелянтом, що позивачка у день звільнення (31.03.2022р.) була відсутня на роботі, що підтверджено листком непрацездатності, тому наказ про звільнення не було їй вручено під розписку у день звільнення, як того вимагає ст. 149 КЗпП України. Відповідачем не надано до суду доказів того, що копію наказу про звільнення позивачка отримала раніше 14.06.2022 р. (під підпис або поштою), або докази того, що вона будь-яким чином ухилялась від його отримання до 14.06.2022 року.

Апеляційна скарга також не містить обґрунтованих доказів щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу зі складністю справи.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник відповідача адвокат Савчук О.С. доводи апеляційної скарги підтримав, просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Пузій О.В. з доводами апеляційної скарги не погодились, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю доповідача, представника відповідача, позивачку та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що з 28.03.2017 року позивачка ОСОБА_1 працювала начальником резерву локомотивних бригад цеху експлуатації структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» згідно з наказом №103/ос від 28.03.2017 року, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 10-12, т. 1).

Наказом №55/ос від 31.03.2022 року позивачка звільнена з посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором (а.с. 13, 37-38, т. 1).

Відповідно до копії листка непрацездатності ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 31.03.2022 року по 04.04.2022 року включно (а.с. 32, т. 1).

24 січня 2022 року начальник структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» направив до Мелітопольської профспілкової організації працівників залізничного транспорту клопотання №01-04/НК про надання згоди на розірвання трудового договору з позивачкою на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 43, т. 1).

В межах строків визначених ст. 43 КЗпП України у відповідь на вказане подання Мелітопольська профспілкова організація працівників залізничного транспорту листом від 09.02.2022р. №36 повідомила про відмову у наданні згоди на звільнення позивачки ОСОБА_1 , обґрунтовуючи наступним:

- по жодному факту вчинення позивачкою дисциплінарного проступку вказаному в клопотанні не надано будь-якого документу, підтверджуючого скоєння цих порушень;

- стосовно наказів від 06.09.2021 №45/с, від 30.12.2021 №70/с зазначено, що відповідно до п. 3.1.10 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки, яка є чинна по цей час, узгоджено, що на оперативні наради, на яких розглядаються випадки браку в роботі працівників, запрошувати представника профспілки, членом якої є цей працівник та відповідно до п. 2.2.11 Колективного договору Придніпровської залізниці на 2007-2015 роки, який є чинним по цей час, на оперативні наради, на яких розглядаються випадки браку в роботі чи порушення трудової дисципліни, запрошувати представника профспілкового органу профспілкової організації, членом якої є цей працівник. Ознак, представники профспілки не були запрошені, що є порушенням. Крім того, за вищезазначеними наказами, клопотання на згоду щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності до профспілки не надходило;

- з наказом від 06.09.2021 №45/с позивачка до теперішнього часу не ознайомлена (а.с. 45, т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи та нормам закону.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

За змістом наведених положень закону судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право позивача.

У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником обов`язків

без поважних причин.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом встановлено, що відповідно до наказу №103/ос від 28.03.2017 року з 28.03.2017 року позивачка ОСОБА_1 працювала начальником резерву локомотивних бригад цеху експлуатації структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

24 січня 2022 року начальник структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» звернувся до Мелітопольської профспілкової організації працівників залізничного транспорту з клопотання №01-04/НК про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

09 лютого 2022року Мелітопольська профспілкова організація працівників залізничного транспорту №36 відмовила у наданні згоди на звільнення позивачки ОСОБА_1 з підстав необґрунтованості клопотання з зазначенням певних обставин:

- по жодному факту вчинення позивачкою дисциплінарного проступку вказаному в клопотанні не надано будь-якого документу, підтверджуючого скоєння цих порушень;

- стосовно наказів від 06.09.2021 року №45/с, від 30.12.2021 року №70/с зазначено, що відповідно до п. 3.1.10 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки, яка є чинна по цей час, узгоджено, що на оперативні наради, на яких розглядаються випадки браку в роботі працівників, запрошувати представника профспілки, членом якої є цей працівник та відповідно до п. 2.2.11 Колективного договору Придніпровської залізниці на 2007-2015 роки, який є чинним по цей час, на оперативні наради, на яких розглядаються випадки браку в роботі чи порушення трудової дисципліни, запрошувати представника профспілкового органу профспілкової організації, членом якої є цей працівник.

Однак, представники профспілки не були запрошені на оперативні наради, що є порушенням Угоди та Договору.

- з наказом від 06.09.2021 року №45/с позивачка до теперішнього часу не ознайомлена.

Наказом №55/ос від 31.03.2022 року позивачка звільнена з посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором з зазначенням, що звільнення погоджено з профспілковою організацією, що не відповідає дійсності.

З листка непрацездатності вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 31.03.2022 року по 04.04.2022 року включно.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши на основі дослідження всіх наявних у справі доказів у їх сукупності та співставленні, їх належної оцінки, правильного визначення характеру спірних правовідносин і норм права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин,дійшов правильного висновку про недоведеність належними та допустимими доказами вчинення позивачкою дисциплінарних проступків, які стали підставою для її звільнення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, спрямовані на переоцінку доказів у справі, що в силу вимог статті 367 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що відповідач, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, не надає будь-яких доказів в обґрунтування своїх заперечень.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України).

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні

функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 05 червня 2023 року.

Суддя: