Номер провадження: 22-ц/813/2097/23
Справа № 504/1806/20
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи: ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності,-

ВСТАНОВИВ:

30 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 , третьої особи: ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що 07 жовтня 2013 року та 02 грудня 2013 року за її особисті кошти, які були нею зароблені та передані матері - ОСОБА_3 , остання сплати інвестиційні внески на підставі договору інвестування будівництва № 42/10-13 від 07.10.2013 року, який був укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «РЕАЛ-ІНВЕСТ», за яким вона, як інвестор, зобов`язується прийняти новозбудоване майно, а саме квартиру АДРЕСА_3. Оскільки грошові кошти, за які були сплачені інвестиційні внески, належали особисто позивачці, на підставі Договору № 42/10-13 про відступлення права вимоги Інвестора від 18.07.2017 року та Угоди від 18.07.2017 року про заміну сторони за Договором про інвестування будівництва № 42/10-13 від 07.10.2013 року, відбулася заміна інвестора з ОСОБА_3 на нового інвестора - ОСОБА_1 , яка набула права на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_3 . Оскільки реєстрація права власності на спірну квартиру відбулася в період перебування позивача та відповідача у шлюбі, звернулася до суду з даним позовом (а.с.2-6).

08 вересня 2021 року рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третьої особи: ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності відмовлено (а.с.200-201).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.09.2021 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.205-212).

06 грудня 2021 року Одеським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 . У поданому відзиві відповідач наголошує на тому, що з доводами апеляційної скарги не погоджується, вважає, що суд першої інстанції дослідив походження грошових коштів та встановив, що право спільної сумісної власності презюмується, а також те, що спірна квартира придбана за рахунок спільних коштів, оскільки кожен з подружжя мав заробіток від роботи за кордоном на іноземних судах, докази чого, як вважає відповідач, знаходяться в матеріалах справи. З огляду на викладене, відповідач просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08 вересня 2021 року без змін (а.с.220-220а).

В судове засідання, призначене на 16 травня 2023 року об 15 год 50 хв, з`явилися: апелянт ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_4 , третя особа- ОСОБА_3 , інші сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи.

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справі від інших сторін до суду не надходило, також не надходило клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності незявившихся учасників.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а також того, що спірна квартира набута позивачем за час шлюбу з відповідачем, жодних належних, допустимих та переконливих доказів придбання квартири позивачем за особисті кошти, суду надано не було.

Колегія суддів, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає вірними вказані висновки суду першої інстанції виходячи із наступного.

Так, судом встановлено, що 07 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «РЕАЛ-ІНВЕСТ» був укладений Договір інвестування будівництва № 42/10-13, за яким вона, як інвестор, зобов`язується прийняти новозбудоване майно, а саме квартиру АДРЕСА_3, та здійснювати інвестиції згідно умов договору.

ОСОБА_3 є матір`ю позивача ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 від 27 травня 1983 року, виданого Суворовським відділом ЗАРС м. Одеси, актовий запис № 765 та свідоцтвом про укладення шлюбу Серії НОМЕР_2 від 06 грудня 1989 року, виданого Суворовським відділом ЗАРС м. Одеси, актовий запис № 1536, у їх сукупності.

20 травня 2015 року Договором № 42/10-13 про заміну боржника у зобов`язанні було замінено сторону у договорі № 42/10-13 про інвестування будівництва, укладеного між гр. ОСОБА_3 та ТОВ «РЕАЛ-ІНВЕСТ» (назва за зміною «ТОВ «ЮВЕНТУМ») від 07.10.2013 року, з ТОВ «ЮВЕНТУМ» на ТОВ «КОНКОРДІУМ».

17 лютого 2016 року між позивачем ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_3 , зареєстрованого та виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 127, та після укладення шлюбу позивач перейшла на прізвище чоловіка.

03 березня 2017 року Додатковою угодою до Договору про інвестування будівництва № 42/10-13 від 7 жовтня 2013 року було врегульовано питання щодо збільшення площі квартири та доплату частини інвестиційного внеску у розмірі 35 775 грн.

На підставі Договору № 42/10-13 про відступлення права вимоги Інвестора від 18.07.2017 року та Угоди від 18.07.2017 року про заміну сторони за Договором про інвестування будівництва № 42/10-13 від 07.10.2013 року, відбулася заміна інвестора з ОСОБА_3 на нового інвестора - ОСОБА_1 , яким позивачка набула права на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до Акту прийому-передачі технічного стану Новозбудованого майна від 18 липня 2017 року позивачкою як інвестором було отримано нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_4 .

10 грудня 2017 року позивачка прийняла у користування двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 . Чим виконання обов`язків сторін згідно договору інвестування будівництва № 42/10-13 від 07.10.2013 року були завершені.

Довідкою про сплату інвестиції від 10.12.2017 року за вих. № 154, яка була видана для оформлення свідоцтва про право власності на квартиру, було визнано, що ОСОБА_8 сплатила Інвестицію у розмірі 332 032,5 грн., що складає 100 відсотків її вартості, за вказану квартиру.

На спірний об`єкт нерухомості був виготовлений технічний паспорт від 16.03.2018 року та за позивачкою було зареєстроване право власності на вказане нерухоме майно державним реєстратором Буран Андрієм Володимировичем, Дачненська сільська рада Біляївського району Одеської області 26.03.2018 року, номер запису про право власності 25488337.

Таким чином, судом було вірно встановлено, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 в період шлюбу з ОСОБА_2 .

02 березня 2019 року шлюб був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_4 , зареєстрованого та виданого Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 46, згідно якого прізвище змінено з ОСОБА_9 на ОСОБА_10 .

Звертаючись із апеляційною скаргою апелянт наголошує на тому, що спірна квартира є її особистою власністю так як кошти на її придбання ОСОБА_1 набула шляхом праці на іноземних судах та передала своїй матері, з якою, в майбутньому, було укладено договір відступлення права вимоги на спірну квартиру. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не досліджено джерело походження коштів, які були інвестиційним внеском. Також, апелянт повідомляє, що під час перебування у шлюбі з коштів, які були спільною власністю подружжя, не компенсувалася вартість інвестиційного внеску, ніяких грошей матір позивачки не отримувала, що на думку апелянта, підтверджується відсутністю будь-яких доказів такої компенсації.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає вказані доводи апеляційної скарги неспроможними та такими, що не відповідають обставинам справи, керуючись наступним.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо факту недослідження судом першої інстанції джерела походження коштів, які були інвестиційним внеском, слід вказати наступне.

За приписами ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка наголошує на тому, що кошти, які вона отримувала як заробітну плату в розмірі 332 032, 50 грн вона передала матері до укладення шлюбу з відповідачем, задля інвестування будівництва квартири.

В свою чергу, позивачкою не надано доказів того, що саме ці кошти були передані матері позивачки для подальшого укладення договорів інвестування та чи передавались взагалі так як відповідних доказів матеріали справи не містять.

Крім того, слід звернути увагу на те, що позивачкою також не доведено факт внесення саме нею коштів 07 жовтня 2013 року та 02 грудня 2013 року, а не ОСОБА_3 .

Колегія суддів наголошує, що доказами внесення грошових коштів саме ОСОБА_3 в матеріалах справи слугують наступні факти:

підписання Договору №42/10-13 від 07 жовтня 2013 року, предметом якого є будівництво спірної квартири, графіку сплати інвестицій, додаткову угоду від 07 травня 2015 року;

внесення коштів 07 жовтня 2013 року на суму 162 000 грн та 02 грудня 2013 року на суму 134 257,50 грн, які здійснювалися особисто ОСОБА_3 , а не позивачкою так як документи місять підпис саме ОСОБА_3 ;

Крім того, матеріали справи містять договір про відступлення права вимоги інвестора №42/10-13 укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у період шлюбу із ОСОБА_2 , згідно даного договору, а саме пункту 6 визначено, що за відступлення права вимоги Новий інвестор( ОСОБА_8 ) сплатила Первісному інвестору( ОСОБА_3 ) загальну суму інвестиційних внесків.

Тобто, ОСОБА_1 придбала у матері право вимоги за договором інвестування будівництва у період перебування у шлюбі. Прийняття в користування та реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_1 також здійснено у період шлюбу з ОСОБА_2 , про що вже наголошувалось апеляційним судом.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що саме ОСОБА_3 внесла кошти як інвестиційний внесок в розмірі 332 032,50 грн для будівництва спірної квартири, а в липня 2017 року позивачка компенсувала матері внесені нею кошти.

Апеляційний суд критично ставиться до доводів апеляційної скарги щодо неотримання ОСОБА_3 будь-яких коштів як компенсації через відсутність відповідних доказів такого отримання, адже в матеріалах справи присутнє письмове повідомлення Директора ТОВ «КОНКОРДІУМ» від 18 липня 2017 року із особистим підписом ОСОБА_3 про те, що «Загальну суму інвестиційних внесків, сплачених Інвестором Учаснику, яка до моменту заміни сторін дорівнює 332 032,50 грн Новий Інвестор за згодою Учасника особисто компенсував Первісному Інвестору».

Тобто, ОСОБА_3 особистим підписом підтвердила компенсацію їй суми інвестиційного внеску, що відбулось в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи: ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01.06.2023 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сєвєрова Є.С.

Комлева О.С.