Справа № 185/1032/22
Провадження № 2/185/119/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2023 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Зінченко А.С., за участю секретаря судового засідання Падафи А.А., представника позивача адвоката Поповича М.А., представника відповідача адвоката Підмогильної Я.Я., представника третьої особи - адвоката Гордієнко Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу ЄУ № 185/1032/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно отриманих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 186 000 доларів США та 1302,07 грн. проценти за користування коштами, судові витрати покласти на відповідача .

Позов мотивовано тим, що позивачем протягом січня липня 2019 року передано відповідачу кошти в розмірі 186 000 доларів США, що підтверджується відповідними розписками ОСОБА_2 . На момент передачі зазначених коштів між ними будь-яких договірних відносин не існувало, а кошти передавались в рахунок погашення боргу за договором позики грошей на суму 5 624 540 грн, укладеним 20.12.2018 між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та законною дружиною відповідача ОСОБА_3 . Однак в подальшому не отримавши, на думку ОСОБА_3 , всієї суми коштів за договором позики, остання звернулась до суду, та рішенням № 753/1349/20 від 11.03.2021, яке набрало законної сили, з позивача та ОСОБА_5 стягнуту борг з процентами за договором позики від 20.12.2018 на користь ОСОБА_3 . Отримання відповідачем від позивача коштів в розмірі 186 000 доларів США також підтверджується його заявою від 11.05.2021 про залучення третьою особою та надання письмових пояснень в справі № 753/1349/20. Зазначає, що будь-яких конкретних правових доказів щодо правомірності набуття відповідачем права на кошти про повернення яких просить позивач, а також доказів, які б повністю або частково спростовували позовні вимоги не існує, відповідач безпідставно отримані кошти не повертає. Посилаючись на положення ст. 1212, 536, 1048 ЦК України позивач просить позовні вимоги задовольнити, судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою від 16.05.2022 відкрито загальне позовне провадження у вищевказаній справі та призначена справа до підготовчого судового засідання.

01.07.2022 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує наведені позивачем в позовній заяві мотиви. Зазначає, що дійсно рішенням № 753/1349/20 від 11.03.2021, яке набрало законної сили, з позивача та ОСОБА_5 солідарно стягнуту 4 405 633,20 грн - заборгованості за договором позики від 20.12.2018, 5 286 759,80 грн - 120% річних, всього стягнуто 9 692 393 грн на користь ОСОБА_3 . Зазначений договір позики від 20.12.2018 було укладено між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , договір не містить жодних згадувань про відповідача, в будь-яких відносинах, або як поручитель, або гарант виконання, або як особа, якій передаються кошти для виконання договірних зобов`язань. Зазначенне рішення суду у справі № 753/1349/20 не містить жодних посилань на будь-які розписки, які нібито підписані відповідачем, як доказ отримання будь яких коштів від позивача. Позивач не згадує про всі розписки у період з 21.01.2019 по 27.07.2019, які він нібито отримував від відповідача, як доказ отримання останнім коштів в зазначеній справі. Відповідач абсолютно впевнений, що жодних розписок він не писав та не підписував жодних документів, а отже і не отримував грошових коштів на загальну суму 186 000 доларів США. Відповідач вже тривалий час проживає на території іншої країни, на території України в цей час він не находився, а отже фізично не міг писати такі розписки та отримувати грошові кошти, позивач не вказує яким способом та які кошти були передані, готівкою чи у безготівковій формі, не надає доказів цього. Зазначає, що реальні наміри позивача ввести в оману суд та відповідача, та приховування можливих своїх неправомірних дій, які можуть мати характер кримінального правопорушення. В задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

14.07.2022 представником третьої особи подано пояснення щодо позову, відповідно до яких третя особа категорично заперечує факт того, що в період 21.01.2019 по 25.07.2019 позивач повертав відповідачу кошти на загальну суму 186 000 доларів США в рахунок погашення боргу за договором позики від 20.12.2018, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , і що в зазначений період часу її тепер уже колишній чоловік ОСОБА_2 складав та підписував розписки. Зазначає, що довіреність на отримання коштів за зазначеним договором позики від 20.12.2018 була лише у її батька ОСОБА_6 , та згідно довіреності позивач протягом 2019 року повернув 14 000 доларів США за зазначеним договором, жодні інші кошти за зазначеним договором жодною особою, в тому числі і ОСОБА_2 , не отримувались. Обставини повернення коштів за зазначеним договором позики встановленні в рішенні суду № 753/1349/20 від 11.03.2021. Підпис відповідача в паспорті та в розписка відрізняється. Зазначає, що є підстави для призначення судових експертиз розписок. Зазначає, щоОСОБА_3 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про стягнення коштів за договором позики в січні 2020 року. В лютому 2020 року було відкрито провадження в справі №753/1349/2020 та забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно, зареєстроване за дружиною ОСОБА_1 , яка надавала свою згоду на отримання її чоловіком у ОСОБА_3 позики в еквіваленті 200 000 доларів США. В лютому 2020 ОСОБА_1 подавав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 03.02.2020 (щодо забезпечення позову), а 11.03.2021 відзив на позовну заяву. Однак копії розписок, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги в даній справі подавалися ним в справі №753/1349/2020 лише на стадії апеляційного оскарження рішення Дарницького районного суду м.Києва від 11.03.2021, тобто в квітні 2021 року, після спливу більше 1 (одного) року з моменту фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . В лютому 2021 року ОСОБА_2 не лише подав до Подільського районного суду м.Києва позовну заяву про розірвання шлюбу, а в червні і липні 2021 заяви про залишення позову про розірвання шлюбу - без розгляду, а й намагався вступити в розгляд цивільної справи №753/1349/2020 Дарницького районного суду м.Києва в якості третьої особи, обґрунтовуючи вимоги тим, що кошти по договору позики ОСОБА_1 йому повернув в рахунок погашення боргу перед ОСОБА_3 , оскільки це його особисті кошти. Відтак третя особа не виключає факт домовленості, яка існувала в той час між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з наміром в будь який спосіб позбавити ОСОБА_3 від права на 1/2 частину коштів, повернутої позики на підставі рішення Дарницького районного суду м.Києва від 11.03.2021. Зазначає, що позивач повинен довести не лише фактичний час, місце і спосіб передачі коштів, а й що 186 000 доларів США могли бути в наявності у позивача у вказаний період. В задоволенні позову просить відмовити.

14.07.202 позивачем подано відповідь на відзив, відповідного до якої позивач зазначає, що на момент передачі ним коштів відповідачу між ними будь-яких договірних відносин не існувало, зазначені кошти були передані як законному представнику чоловіку ОСОБА_3 на виконання договору позики від 20.12.2018, так як він вважав подружжя одним цілим. Зазначені обставини підтверджуються заявою відповідача від 11.05.2021 про залучення третьою особою та надання письмових пояснень в справі № 753/1349/20, де він визнає цей факт та надає копії розписок. Відповідно до рішення № 753/1349/20 від 11.03.2021 зазначено, що представник ОСОБА_1 позов не визнав та пояснив, що ОСОБА_1 не тільки 14 000 доларів США, а і всі 186 000 доларів США були повернуті ОСОБА_2 як власнику цих коштів. Так, дійсно відповідач тривалий час проживає на території Чеської Республіки, а тому за попередньою домовленістю кошти йому передавались в різний спосіб, частинами, які зазначені у розписках. Саме ОСОБА_2 частину коштів отримав від позивача на території Чеської Республіки, які ним йому передані через водіїв рейсових автобусів Київ - Прага, частину коштів отримав від позивача особисто при зустрічі. За всі отримані кошти ОСОБА_2 написав власноручно розписки, які передав позивачу при зустрічі в місті Києві в липні 2019 року. Підтверджує, що дійсно здійснював спілкування з ОСОБА_2 в месенджері у період липня 2019 року - по грудень 2021 року щодо повернення залишку боргу за договором позики від 20.12.2018, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . На той час, він передав ОСОБА_2 186000 доларів США в погашення боргу за згаданим договором і був винен ОСОБА_3 ще 14000 доларів США, які ОСОБА_2 вимагав повернути терміново через «Віталія Івановича», тобто через ОСОБА_6 - батька ОСОБА_3 4, 13 і 20 серпня 2019 року ним було передано ОСОБА_6 для ОСОБА_3 залишок боргу трьома частинами 4000, 5000 і 5000 доларів США, всього 14000 доларів США, що підтверджується відповідними розписками ОСОБА_6

20.07.2022 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого зазначає, що договір займу від 20.12.2018 не містить жодних згадувань про відповідача, в будь-яких відносинах, або як поручитель, або гарант виконання, або як особа, якій передаються кошти для виконання договірних зобов`язань, ОСОБА_3 не надавала вказівок або прав відповідачу отримувати зазначені кошти, а посилання на те, що відповідач законний чоловік ОСОБА_3 не має ніякого значення для боргових розписок. Відповідач абсолютно впевнений, що жодних розписок він не писав та не підписував жодних документів, а отже і не отримував грошових коштів на загальну суму 186 000 доларів США. Відповідач вже тривалий час проживає на території іншої країни, на території України в цей час він не знаходився, а отже фізично не міг писати такі розписки та отримувати грошові кошти, позивач не вказує яким способом та які кошти були передані, готівкою чи у безготівковій формі, не надає доказів цього. В задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

Ухвалою від 20.09.2022 в підготовчому судовому засіданні витребувано докази по справі.

Ухвалою від 29.11.2022 закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив задовольнити, дав пояснення відповідно до позову, відповіді на відзив, зазначив, що кошти отримані відповідачем за розписками при ухваленні рішення № 753/1349/20 від 11.03.2021 не враховані, представником позивача при розгляді зазначеної справи зазначалось про повернення коштів, але розписки надані не були за халатністю представника в тій справі, в подальшому копії розписок були надані разом з заявою про залучення третьої особи самим відповідачем, але його не було залучено та розписки не враховувались при вирішені справи. Зазначив по кожній розписці з зазначенням дат, що кошти за погодженням сторін купюрами по 100 доларів США передавались позивачем відповідачу через водія автобусу Київ Прага, не декларувались так як перевозились декількома пасажирами, розписки писались відповідачем та були передані позивачу при особистій зустрічі в м. Києві 25.07.2019. Чому відсутні дані про перетин кордну відповідачем він зазначити не може, можливо у відповідача є інший закордонний паспорт. Щодо походження коштів зазначив, що їх наявність у позивача підтверджується отриманою позикою за договором від 20.12.2018. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі, та стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правову допомогу відповідно до наданого договору.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, дала пояснення відповідно до відзиву та заперечень, наполягає на тому, що відповідач жодних коштів від позивача на отримував, розписок та заяви про залучення третьою особою не писав, так як його не було на території України і він не міг писати розписки та підписувати таку заяву, зустрічатись з позивачем. Заява до поліції про підробку документів відповідачем не подавалась. Заявляти клопотання про призначення почеркознавчої експертизи відповідач не бажає, наслідки незаявлення клопотання про проведення зазначеної експертизи їм зрозумілі. Вважає, що докази передачі коштів позивачем не надано. Зазначила, що між позивачем та відповідачем не існувало правовідносин, інших правових підстав, на підставі яких могли бути написані зазначені розписки. В позові просить відмовити в повному обсязі, стягнути кошти на правову допомогу.

Представник третьої особи в судовому засіданні дала пояснення відповідно до письмових пояснень по суті справи, зазначила, що передача коштів позивачем відповідачу та їх походження позивачем не доведено, третя особа заперечує факт передачі таких коштів в рахунок погашення боргу за договором позики від 20.12.2018. Кошти за договором позики від 20.12.2018 в сумі 14 000 доларів США отримував від позивача тільки батько ОСОБА_3 за довіреністю. Третій особі не відомо про існування між позивачем та відповідачем правовідносин, інших правових підстав, на підставі яких могли бути написані зазначені розписки. В позові просить відмовити.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно до вимог ст. 81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва № 753/1349/20 від 11 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 4 405 633,20 грн заборгованості за договором позики між фізичними особами від 20 грудня 2018 року; 5 286 759,80 грн 120% річних, передбачених пунктом 6 договору позики між фізичними особами від 20 грудня 2018 року, а всього 9 692 393,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року в зазначеній справі № 753/1349/20 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Четвертака Костянтина Сергійовича, залишено без задоволення, зазначені рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року залишено без змін. Щодо заяви ОСОБА_2 про залучення третьою особою

зазначено, що позовні вимоги стосуються договірних правовідносин, до яких ОСОБА_2 жодного відношення немає, зазначено, що посилання касаційної скарги на те, що позика повернута особі, яка є власником цих коштів, не впливає на законність судових рішень, так як позичальником згідно з договором позики є саме ОСОБА_3 , а договір має виконуватися належним чином. У разі доведення передачі коштів іншій осіб, ОСОБА_1 не позбавлений права заявити вимоги про їх повернення у порядку, передбаченому нормами ЦК України.

На ухвалу суду про витребування доказів Дарницьким районним судом м. Києва надані завірені судом копії заяви ОСОБА_2 від 11.05.2021 у справі № 753/1349/20, отриманої Київським апеляційним судом 13.05.2021, з додатками (копії паспорта, підтвердження з банку Райффайзен, копії розписок про отримання коштів), відповідно до якої ОСОБА_2 зазначає, що він є законним чоловіком ОСОБА_3 , на початку 2021 року йому стало відомо про справу 753/1349/20, 20.02.2021 на адресу Дарницького районного суду м. Києва надсилав подібнузаяву, яка не була доставлена, просить залучити його в якості третьої особи, врахувати його письмові пояснення. Зазначає, що кошти які передавались за договором займу від 20.12.2018 є його особистою власністю, були зняти з його особистого рахунку у банку Райффайзен банк у місті Оломуц, Чеська Республіка 18.12.2018, всі домовленості щодо передачі коштів були виключно з ним, кошти передавались під певну фінансову інвестиційну діяльність, у дружини на той час таких коштів не було, вона не мала фінансових правовідносин з ОСОБА_1 , в той час як він постійно співпрацював з ним, ОСОБА_9 станом на сьогоднішній день повернуто 186 000 доларів США йому особисто, так як це були його кошти, та він не має жодних претензій до ОСОБА_1 , зазначає, що проживає у місті Прага Чеської Республіки.

Відповідно до оригіналу розписки від 21.01.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 27 (двадцять сім тисяч) доларів США в рахунок погашення договору займу між фізичними особами від 20.12.2018.

Відповідно до оригіналу розписки від 20.02.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 26,5 (двадцять шість тисяч п`ятсот) доларів США в рахунок погашення договору займу між фізичними особами від 20.12.2018, який укладався між його дружиною ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з ОСОБА_10 на займ його особистих коштів.

Відповідно до оригіналу розписки від 20.03.2019 ОСОБА_2 20.03.2019 отримав від ОСОБА_1 суму 20 000 (двадцять тисяч) доларів США в рахунок погашення боргу за договором займу між фізичними особами від 20.12.2018.

Відповідно до оригіналу розписки від 22.04.2019 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав від ОСОБА_1 суму 27 000 (двадцять сім тисяч) доларів США в рахунок погашення боргу за договором займу між фізичними особами від 20.12.2018.

Відповідно до оригіналу розписки від 24.05.2019 ОСОБА_2 повідомлений ОСОБА_1 , що він відповідно до договору займу між фізичними особами від 20.12.2018, передав його дружині ОСОБА_3 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) доларів США. Претензій, що ці його кошти передані не в його руки, не має.

Відповідно до оригіналу розписки від 21.06.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму 30 000 (тридцять тисяч) доларів США в рахунок погашення боргу за договором займу між фізичними особами від 20.12.2018.

Відповідно до оригіналу розписки від 25.07.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 36500 (тридцять шість тисяч п`ятсот) доларів США в рахунок погашення боргу за договором займу між фізичними особами від 20.12.2018.

Відповідно до відповідей Державної прикордонної служби України на запит адвоката Підмогильної Я. від 27.06.2022 та від 15.07.2022 надана інформація про перетин державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями ОСОБА_2 в період з 20.01.2019 по 01.06.2019, з 01.05.2021 по 27.06.2022, та зазначено, що інформація щодо перетину кордону та лінії розмежування ОСОБА_2 в період з 01.06.2019 по 01.01.2020 відсутня.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Зокрема, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч. 1, ч. 2ст. 509 ЦК України, цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч . 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Якщо суд не може встановити реальні та достатні правові підстави для набуття або збереження особою майна (грошей), посилання на недоведеність потерпілим відсутності або недостатності правових підстав такої передачі або збереження отриманого майна іншою особою не може служити підставою для відмови у позові.

Потерпілому першочергово потрібно довести належним чином факт набуття або збереження майна особою, яка його отримала, та заперечити наявність достатньої правової підстави для такого набуття. Особа, яка отримала майно, за наявності сумнівів у існуванні правових підстав для такого набуття або збереження, їх достатності, має доводити наявність та достатність таких правових підстав.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказані вище правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 17.04.2019 справа № 759/1206/17, від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 , від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц.

З урахуванням вищезазначених норм закону та правових висновків щодо їх застосування, суд зазначає наступні висновки по справі.

В судовому засіданні досліджені, надані позивачем, оригінали розписок від 21.01.2019, 20.02.2019, 20.03.2019, 22.04.2019, 21.06.2019, 25.07.2019 про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів в період з 21.01.2019 по 25.07.2019 на загальну суму 167 000 доларів США.

Розписка від 24.05.2019 на суму 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) доларів США посвідчує повідомлення ОСОБА_1 про передачу ОСОБА_2 коштів ОСОБА_3 , тобто не засвідчує та не є належним доказом передачі коштів від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив факт передачі коштів взагалі та факт написання таких розписок відповідачем, проте належних та допустимих доказів зазначених обставин суду не надав. Також, представником відповідача заперечувався факт підписання на надання відповідачем заяви про залучення відповідача третьою особою в справі № 753/1349/20, де відповідач визнає факт написання зазначених розписок та отримання коштів від позивача, проте належних та допустимих доказів зазначених обставин представник відповідача суду, також, не надав, клопотання про призначення експертизи заяви та розписок не заявляв, на роз`яснення суду про можливість такого клопотання зазначив, що відповідач не бажає проводити експертизу.

Судом сторонам, та представнику відповідача, неодноразово роз`яснювалось право на звернення до суду з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи, яка б була належним доказом написання чи не написання відповідачем зазначених розписок та заяви. Проте таке клопотання заявлено не було, представником відповідача зазначено, що відповідач відмовляється проводити таку експертизу, наслідки такої позиції їм зрозумілі.

Позиція представника відповідача обґрунтована тим, що відповідач в період написання зазначених розписок перебував за межами України, та не міг відповідно отримувати кошти та писати відповідні розписки.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до відповідей Державної прикордонної служби України на запит адвоката Підмогильної Я. від 27.06.2022 та від 15.07.2022 надана інформація про перетин державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями ОСОБА_2 в період з 20.01.2019 по 01.06.2019, з 01.05.2021 по 27.06.2022, та зазначено, що інформація щодо перетину кордону та лінії розмежування ОСОБА_2 в період з 01.06.2019 по 01.01.2020 відсутня.

Представником позивача в судовому засіданні були надані пояснення щодо дат, місця, способу передачі коштів від позивача відповідачу, дат написання та передачі відповідних розписок між сторонами, проте доказів зазначених обставин не надано.

Суд зазначає, що позиція представника позивача щодо способу передачі коштів та обставин написання та передачі розписок та позиція представника відповідача щодо неможливості передачі коштів та написання та передачі розписок відповідачем у зв`язку з його відсутністю на території України, мають характер припущень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, невстановлені належним доказами дані про місце та час написання, передачі розписок між сторонами, жодним чином не спростовують факту існування та написання таких розписок відповідачем, так як судом досліджені в судовому засіданні надані позивачем оригінали розписок, клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи, яка б була належним доказом написання чи не написання відповідачем зазначених розписок сторонами не заявлено.

В даній справі стороною позивача надані належні та допустимі докази, а саме оригінали розписок, написані відповідачем, та стороною відповідача ці докази не спростовані належними та допустимими доказами. Відсутність відповідача на території України в дати зазначені в розписках, також не спростовують факту написання таких розписок та факту передачі коштів за розписками.

Верховний суд в справах про стягнення коштів за борговими розписками неодноразово зазначав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц.

В даному випадку розписки не є борговими, але засвідчують факт передачі коштів за іншим договором займу (як зазначено в розписках), тому відповідно до сталої позиції Верховного суду в подібних питаннях, факт наявності оригіналів розписок у позивача (особи яка передавала кошти) підтверджує факт передачі коштів за розписками відповідачу.

Також, факт написання таких розписок та передачі коштів за розписками підтверджується заявою відповідача про залучення його третьою особою у справі № 753/1349/20, наданої на виконання ухвали суду та завіреною Дарницьким районним судом м. Києва. Доказів на підтвердження обставин, що така заява відповідачем не підписувалась та не подавалась, стороною відповідача суду не надано, клопотання про призначення відповідної експертизи не заявлено. Проживання відповідача за межами території України не позбавляє його можливості надіслати таку заяву особисто чи через представника.

За змістом зазначених вище оригіналів розписок встановлено, що кошти отримувались ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за договором займу між фізичними особами від 20.12.2018.

Зазначеними вище рішеннями судів у справі № 753/1349/20, які в даному випадку мають преюдиційне значення, встановлено, що кошти за договором позики між фізичними особами від 20 грудня 2018 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 , які були сторонами зазначеного договору, до яких ОСОБА_2 жодного відношення немає.

Отже, зазначена в розписках підстава передачі коштів, а саме в рахунок погашення боргу за договором займу між фізичними особами від 20.12.2018, не існувала, так як ОСОБА_2 не був стороною зазначеною договору, та не був особою уповноваженою отримувати кошти за зазначеним договором. Тобто, зазначена в розписках договірна підстава передачі коштів, між позивачем та відповідачем не існувала.

Також, сторонами в судовому засіданні зазначено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на момент написання зазначених розписок не існувало і будь-яких інших правовідносин, чи інших правових підстав для написання таких розписок та передачі коштів за розписками, сторонами не зазначено та не надано доказів, що кошти передавались та розписки писались з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч . 2 ст. 11 ЦК України.

Отже судом встановлено, що передача коштів від позивача відповідачу суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту (який зазначено в розписках), так як відповідач не був стороною договору займу, та не був особою уповноваженою отримувати кошти за зазначеним договором, тобто набувач (відповідач) збагатився за рахунок потерпілого (позивача) поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Таким чином, судом не встановлено реальних та достатніх правових підстав для набуття та збереження відповідачем майна (грошей) за зазначеними розписками, тому такі кошти є безпідставно набутим майном, так як наявні всі три умови: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Щодо роздруківки скріншотів переписки у месенджері, яка була досліджена в судовому засіданні, та сторонами визнано факт її існування, суд зазначає, що така переписка не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення, також зазначена переписка не може бути належним доказом у справі, так як не містить інформації щодо предмета доказування.

Також сторонами не зазначено та не надано доказів, що кошти, передані за розписками є коштами, які не підлягають поверненню відповідно до ст. 1215 ЦК України.

Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню частково, а саме стягненню з відповідача на користь позивача підлягають безпідставно набуті грошові кошти в сумі 167000 (сто шістдесят сім тисяч) доларів США за розписками від 21.01.2019, 20.02.2019, 20.03.2019, 22.04.2019, 21.06.2019, 25.07.2019.

Щодо стягнення 1302,07 грн процентів за користування коштами суд зазначає наступне.

Заявляючи вимогу про стягнення процентів позивач посилається та розраховує їх відповідно до ст. 536, 1048 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21) зазначено, що "термін "користування чужими грошовими коштами" (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України).

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зробила висновок про те, що відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не повертати кредитору борг протягом певного часу.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована, зокрема, частиною другої статті 625 ЦК України, відповідно до якої боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Отже, застосовування до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК України за аналогією закону з метою визначення розміру процентів є помилковими, бо, по-перше, у даній справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина перша статті 1048 ЦК України застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.

Оскільки позов у цій справі подано у зв`язку з неправомірним користуванням відповідачем грошовими коштами, права та інтереси позивача підлягають захисту шляхом стягнення на його користь суми інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, вимоги про стягнення з відповідача плати за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України позивачем не заявлено, тому на підставі вищевикладеного в частині стягнення заявлених позивачем процентів, розрахованих відповідно до ст. 536, 1048 ЦК України слід відмовити.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в сумі 167000 (сто шістдесят сім тисяч) доларів США за розписками від 21.01.2019, 20.02.2019, 20.03.2019, 22.04.2019, 21.06.2019, 25.07.2019.

Щодо витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В постанові Верховного Суду у справі № 922/2604/20, вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. Тобто, належними та допустимими доказами (зазначення в договорі, акт виконаних робіт) повинен бути доказаний факт надання послуг, їх обсяг та вартість.

Представником позивача заявлено про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 24 000 грн на підставі договору про надання правової допомоги від 04.01.2022 та додаткової угоди № 1 до зазначеного договору, укладених між адвокатом Попович М.А. та Коршуновим О.В. В підтвердження зазначених витрат надані лише копії зазначеного договору та додаткової угоди до нього.

В п. 1 додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 04.01.2022 зазначена вартість послуг загальна - 24000 грн., та описання та вартість кожної послуги окремо.

Відповідно до п. 1.2 зазначеної додаткової угоди від 04.01.2022 зазначено, що оплата за даним договором здійснюється після розгляду судом першої інстанції позову, але не пізніше 10 робочих днів за дати підписання сторонами акту про надання правової допомоги, яким підтверджується факт надання адвокатом правової допомоги клієнту.

Судом встановлено, що зазначена додаткова угода містить детальний опис послуг адвоката, їх вартість, проте представником позивача не надано акт про надання правової допомоги, яким підтверджується факт надання адвокатом правової допомоги клієнту відповідно до п. 1.2 зазначеної додаткової угоди, тому доказів фактичного надання зазначених в додатковій угоді послуг, стороною позивача не надано, заяву відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду до закінчення судових дебатів представником позивача не заявлено. Тому суд відмовляє позивачу у стягненні витрат на правову допомогу у зв`язку з недоведеністю їх надання.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 12901,20 грн (12405+496,20) , тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 11611,08 грн.

Керуючись ст. 5,12,13,81,89,258,259,263-265,268,273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно отриманих коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 , грошові кошти в сумі 167000 (сто шістдесят сім тисяч) доларів США.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 , судовий збір в розмірі 11611,08 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. С. Зінченко