МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 490/5608/20
Провадження №22-ц/812/282/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника АТ «Райффайзен Банк»- Салтикова С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного виконавця Виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича, Приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Міхняєвої Альони Андріївни, ОСОБА_3 , Державного підприємства «Сетам», Приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбурова Кирила Євгеновича, ОСОБА_4 , Третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» про визнання недійсними результатів прилюдних (електронних) торгів з реалізації нерухомого майна, оформлених актом приватного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та визнання недійсним договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати недійсними правочин, укладений за результатами прилюдних (електронних) торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1 , що оформлений Актом приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О., про реалізацію предмета іпотеки від 16 липня 2020 року, відповідно до якого переможцем торгів став ОСОБА_3 ; Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 31 липня 2020 року, видане приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Міхняєвою А.А., зареєстроване в реєстрі за № 548 на підставі Акта приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. про реалізацію предмета іпотеки від 16 липня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_3 , належить квартира АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 06 грудня 2006 року уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір за № 014/08-112/58837 та отримала споживчий кредит в сумі 29200 доларів США, який зобов`язана була повернути до 06 грудня 2016 року. При укладенні кредитного договору, також уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 та який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є. 06 грудня 2006 року за реєстром № 2480.

30 серпня 2010 року між нею та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» була укладена додаткова угода до Іпотечного договору, посвідченого нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області 06 грудня 2006 року за реєстром № 2480, яка посвідчена тим же нотаріусом за реєстром № 3506. Згідно зазначеної додаткової угоди вона зобов`язана до 06 травня 2023 року повернути ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошові кошти в розмірі 29200 доларів США.

31 липня 2007 року позивачка уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір за № 014/08-112/65856 та отримала споживчий кредит в сумі 12500 доларів США, який зобов`язана була повернути до 31 липня 2017 року. При укладенні кредитного договору, вона також уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 , який був посвідчений Горбуровим К.Є., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області 31 липня 2007 року за реєстром № 1855.

Отримані грошові кошти за вище вказаними кредитними договорами були витрачені нею на ремонт та облаштування вказаної квартири та на особисті потреби.

27 серпня 2020 року до її квартири прийшов громадянин, який представився ОСОБА_3 , та повідомив, що він є новим власником квартири за АДРЕСА_1 , оскільки придбав її на прилюдних (електронних) торгах 06 липня 2020 року. Отже, тільки 27 серпня 2020 року позивачка дізналася від громадянина ОСОБА_3 , що її квартира продана з прилюдних (електронних) торгів всупереч мораторію на відчуження такого нерухомого майна (житла), встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Також їй стало відомо, що 31 липня 2020 року був укладений правочин за результатами прилюдних електронних торгів, які проведені ДП «СЕТАМ» за заявкою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. з реалізації належної їй квартири за АДРЕСА_1 , за результатами яких оформлений акт про реалізацію предмета іпотеки від 16 липня 2020 року, затверджений приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Клуіченко Д.О., відповідно до якого переможцем торгів визнаний громадянин ОСОБА_3 . Квартира придбана за ціною 484480 грн, яка є набагато нижчою від ринкової вартості квартири.

Проте, в зазначеному акті не вірно вказаний документ «виконавчий лист № 1423/3244/2012 виданий 20.09.2012» замість «виконавчий лист № 1423/6224/2012 виданий 20.09.2012 року».

Позивачка вважає, що вказаний правочин є недійсним, оскільки він порушує ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу № 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та Закону України «Про споживче кредитування».

Також зазначила, що квартира АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 67,4 кв.м., належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого ТОВ «Південна Товарна Біржа» в місті Миколаєві 27 червня 1996 року за реєстровим № 4694 та зареєстрованого в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 19 липня 1996 року в реєстровій книзі 115, номер запису 19412. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2006 року по справі №3-4778/2006 р. вищезгаданий договір купівлі-продажу визнано дійсним.

Вищезазначена квартира є єдиним її житлом та вона виступала як засіб забезпечення зобов`язання за споживчим кредитом в іноземній валюті, загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м., жодної згоди на реалізацію вищевказаної квартири вона не надавала, а тому її реалізація суперечить вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Центральним відділом державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) були заведені виконавчі провадження, а саме: виконавче провадження за № 40186637 з примусового виконання виконавчого листа № 1423/6209/2012 виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 27 лютого 2013 року, яке було приєднано до зведеного виконавчого провадження № 41344512; виконавче провадження за № 37543173 з примусового виконання виконавчого листа № 1423/6224/2012 виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 20 вересня 2012 року, яке було приєднано до зведеного виконавчого провадження № 41344512.

Однак 30 жовтня 2018 року вищевказані виконавчі листи були поверненні стягувачу згідно п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державним виконавцем було встановлено, що згідно довідки ВДАІ за боржником був зареєстрований транспортний засіб, який був реалізований на прилюдних торгах, сума від реалізації перерахована стягувачам. Інше майно, на яке може бути звернено стягнення, відсутнє, а здійсненні державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи, щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними, а також встановлена заборона згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Про що державним виконавцем були складені відповідні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу 30 жовтня 2018 року в рамках виконавчих проваджень № 40186637, № 37543173, які не були оскарженні стягувачем.

Проте, стягувач АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. для повторного відкриття виконавчих проваджень за вище вказаними виконавчими листами, який відкрив виконавчі провадження, а саме: виконавче провадження за № 59994439 з примусового виконання виконавчого листа № 1423/6209/2012 виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 27 лютого 2013 року, яке було об`єднано в зведене виконавче провадження № 59995473; виконавче провадження за № 59995205 з примусового виконання виконавчого листа № 1423/6224/2012 виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 20 вересня 2012 року, яке було об`єднано в зведене виконавче провадження № 59995473.

На підставі зазначених проваджень приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. склав Акт про реалізацію предмета іпотеки від 16 липня 2020 року на підставі протоколу проведення електронних торгів № 489253 від 06 липня 2020 року, незважаючи на постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу, які відповідають нормам чинного законодавства, в тому числі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Окремо зазначала, що в матеріалах виконавчих проваджень відсутні будь-які підтвердження отримання нею будь-яких постанов державного та приватного виконавців та ознайомлення із виконавчими провадженнями, їй не було повідомлено належним чином приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченком Д.О. щодо повторного відкриття виконавчих проваджень про стягнення з неї заборгованості АТ «Райффайзен Банк Аваль».

Дії приватного виконавця протирічать висновкам, викладеним в постанові Верховного суду України від 13.04.2016 року у справі № 6-349цс16, Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 831/5 29.09.2016 року, оскільки документи щодо передачі квартири на реалізацію не відповідали вимогам законодавства, але приватний виконавець не повернув їх стягувачу, що призвело до незаконної реалізації житла.

Таким чином, Акт про реалізацію предмета іпотеки, затверджений 16 липня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченком Д.О., відповідно до якого переможцем торгів визнаний громадянин ОСОБА_3 повинен бути визнаний недійсним.

На підставі акту про реалізацію предмета іпотеки з прилюдних торгів приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Міхняєвою А.А. 31 липня 2020 року за реєстровим № 548 видане свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, згідно якого ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_1 .

Оскільки правочин з реалізації її квартири є недійсним, то він не створює юридичних наслідків, а тому свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 31 липня 2020 року за реєстровим № 548 видане нотаріусом відповідачу ОСОБА_3 повинно бути скасоване, а відповідно і його державна реєстрація.

Дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину.

Порушення, допущені приватним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», в тому числі щодо призначення прилюдних торгів, підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом. Допущені приватним виконавцем порушення полягають в тому, що останній не дотримався вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній салюті», який не дозволяє реалізації її квартири, оскільки вона є предметом іпотеки та виступала, як забезпечення зобов`язань за споживчим кредитом, наданим позивачці в іноземній валюті, та використовувалася як місце її постійного проживання.

Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове звернення стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Зазначений Закон унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Отже, оскільки реалізація майна з прилюдних торгів відбулася з порушенням встановленого мораторію, то укладені за результатами торгів угоди не відповідають вимогам закону. Спірна квартира відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не могла бути примусово відчужена. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Також проаналізувавши положення ч. 1,2 ст. 60, ст.73 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України та враховуючи те, що спірна квартира була придбана під час її перебування у шлюбі з ОСОБА_5 , що її частка в вищевказаній квартирі не була виділена в натурі, тобто не набула статусу самостійного об`єкта нерухомості в передбаченому законом порядку, вона не могла бути реалізована з прилюдних (електронних) торгів, а реалізація всієї квартири, право на яку має і її чоловік ОСОБА_5 , не відповідає вимогам закону, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові № 6-148цс13 від 15.01.2014р., від 11 вересня 2013 року.

01 жовтня 202 року позивачкою через канцелярію суду подано позовну заяву із збільшенням позовних вимог, в якій просила :

1) визнати недійсним правочин, укладений за результатами прилюдних (електронних) торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1 , що оформлений Актом приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О, про реалізацію предмета іпотеки від 16 липня 2020 року, відповідно до якого переможцем торгів став ОСОБА_3 ;

2) визнати недійсним Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 31 липня 2020 року, видане приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Міхняєвою А.А., зареєстрованого в реєстрі за № 548 на підставі Акта приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. про реалізацію предмета іпотеки від 16 липня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_3 , належить квартира АДРЕСА_1 ;

3) визнати недійсним договір іпотеки від 04 вересня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Миколаївської області Горбуровим К.Є. за реєстровим номером № 1774, відповідно до якого ОСОБА_6 ,В передав ОСОБА_4 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсними: правочин, укладений за результатами прилюдних (електронних) торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1 , що оформлений Актом приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. про реалізацію предмета іпотеки від 16 липня 2020 року, відповідно до якого переможцем став ОСОБА_3 ;

свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 31 липня 2020 року, видане приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Міхняєвою А.А., зареєстрованого в реєстрі за № 548, на підставі Акта приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. про реалізацію предмета іпотеки від 16 липня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_1 ;

договір іпотеки від 04 вересня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., зареєстрованим в реєстрі за № 1774, відповідно до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто на користь ОСОБА_2 з Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_3 , приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О., приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Міхняєвої А.А., приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбурова К.Є., ОСОБА_4 судовий збір у розмірі по 490 грн 47 коп. з кожного.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ «Райффайзен Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначає, що 06 вересня 2011 року Центральним районним судом м. Миколаєва по справі № 1423/6224/2012 задоволено позов про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк») заборгованості в розмірі 11 529,32 доларів США.

Оскільки боржник за виконавчим документом не виконував зобов`язання за кредитним договором та ігнорував рішення суду по справі № 1423/6224/2012, стягувач вимушений був звернутися із заявою про відкриття виконавчого провадження з метою виконання рішення у примусовому порядку.

З наданого до позовної заяви переліку документів виконавчого провадження можна дійти висновку, що позивачка була обізнана про відкриття усіх перелічених нею у позові виконавчих проваджень, але уникала спілкування з виконавцями та ухилялася від виконання рішення. Даний факт також підтверджується матеріалами виконавчого провадження та ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 жовтня 2020 року по справі № 1423/6209/2012 (н/п 6/490/364/2020) за поданням виконавця Куліченка Д.О. щодо необхідності оголошення у розшук боржника у зв`язку із його відсутністю за місцем знаходження заставного майна, про що складено відповідні акти. Тобто єдиною метою було у будь-який спосіб уникнути реалізації майна.

Проаналізувавши положення ч.1 ст.1, ч.1 та 2 ст.13, ч.1ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 17 січня 2020 року у справі № 340/1018/19/К/9901/22118/І9, вважає, що дії приватного виконавця Куліченка Д.О. відповідають нормам закону, більш того, позивачкою не оскаржено дії виконавця щодо відкриття виконавчого провадження та проведення інших дій в рамках виконавчого провадження (арешт, опис майна, оцінки майна, акти виконавця складені за результатами пошуку ОСОБА_2 за місцем знаходження спірної квартири та ін.), крім дій вчинених за результатами проведення торгів щодо зміни власника майна.

Разом з тим, відсутні порушення процедури торгів, що є обов`язковою умовою для скасування відповідного правочину, укладеного за результатами реалізації, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.

Пославшись на ст. ст. 15, 16, ч.1 ст. 215, частини 1-3,5, 6 ст. 203 ЦК України, апелянт вважає, що з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення Акту про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі - продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.

Зазначений висновок узгоджується з положеннями статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу.

Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а тому така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

Разом з тим, оскільки за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності вчиненого за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його вчинення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.

Відповідно до наведених правових норм виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими виконавчою службою укладається відповідний договір.

Згідно з пунктом І Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, в редакції, чинній на час проведення електронних торгів, електронні торги - продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

При вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів, чи вплинули ці порушення на результат» електронних торгів, чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

Тобто для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Більш того, при вирішенні подібних спорів особа звертається за захистом своїх справ із позовом про визнання прилюдних торгів недійсними (за наявності підстав для такого звернення).

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс1б, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року, у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6- 231 цс 17.

Відповідачами в такій справі повинні бути організатор торгів і особа, визнана їх переможцем. Приватний виконавець не може бути по справі відповідачем, а тому банк вважає, що позивачем вибрано не правильний спосіб захисту, що також є підставою для відмови у задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №201/18443/17).

Що стосується застосування мораторію, то апелянт вказує, що майно не було придбано за кредитні кошти, що виконавцем встановлено факт відсутності ОСОБА_2 за місцем знаходження заставного майна, що відсутні суттєві докази, які підтверджують постійне місце проживання позивача за цією адресою, а тому факт мораторію є не доведеним.

Посилання суду на встановлений факт мораторію при перевірці дій приватного виконавця Куліченка Д.О. за результатами проведеної позапланової невиїзної перевірки Дисциплінарної комісії приватних виконавців не може заслуговувати на увагу суду, адже перевірка була невиїзна, була проведена поверхово, факт проживання ОСОБА_2 ніхто додатково не перевіряв, за основу комісією було взято інформацію надану боржником. Факт наявності актів про відсутність боржника за зазначеною адресою, як і факт звернення виконавця до суду з вимогою оголошення у розшук боржника до уваги не прийнято, що ставить під сумнів правомірність висновку складеного за результатами перевірки.

Приватний виконавець підпорядковується Міністерству юстиції України, відповідно МЮУ є органом, який контролює рішення, дії та бездіяльність виконавця, а також в межах своїх повноважень може усунути допущені порушення в порядку ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». В той же час МЮУ як безпосередній керівник виконавця, при здійсненні контролю за його рішеннями і діями під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні виконавцем, а також зобов`язати виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином вважає, що у разі виявлення порушень МЮУ повинно було скасувати акти про перевірку боржника щодо його відсутності, та дії виконавця по передачі майна на реалізацію, але відповідні дії МЮУ не проведено, що додатково свідчить про правомірність їх проведення.

Також окремо звертає увагу на заперечення ДП «Сетам», в якому просив суд відмовити у задоволенні позову та вважав позов необґрунтованим.

Відповідно до Статуту ДП «СЕТАМ» є Державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності та належить до сфери управління Міністерства юстиції України. Тому позиція ДП «СЕТАМ», викладена у запереченні проти задоволення позову ОСОБА_2 , фактично є позицією МЮУ, яка повністю протилежна з позицією дисциплінарної комісії, а тому апелянт вважає її більш обґрунтованою, наведеною з урахуванням діючих нормативних актів та сформованою з урахуванням рішень суду при розгляді аналогічних справ.

Вважає, що МЮУ висловило свою думку щодо реалізації майна у відзиві на позовну заяву від імені ДП «СЕТАМ» та заперечує про задоволення позову, наводить обґрунтовані підстави для його відмови.

Також посилається на те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність 23.09.2021 року.

З наведеного вибачається, що відсутні порушення допущені при проведенні реалізації майна, які є основною підставою для скасування торгів, позивачем вибрано не правильний спосіб захисту, виконавець мав право звернути стягнення на майно та відсутні суттєві докази, які підтверджують про факт мораторію зазначеного майна.

Тому апелянт вважає, що суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував вищенаведених норм закону, проігнорував позицію МЮУ, викладену у відзиві ДП «СЕТАМ», став повністю на сторону позивача та з невідомих причин перевищив свої повноваження ухваливши рішення в частині стягнення на користь позивача суми судового збору, вимогу, яку не було заявлено у позові.

Ухваливши рішення суд зробив нову практику, необґрунтовано відійшовши від правових позиції, викладених у рішеннях ВСУ при розгляді аналогічних справ, чим порушив не тільки норми закону, а й права інших осіб по справі, які призведуть до незворотних наслідків та фінансових втрат, залишать рішення суду в рамках якого відбулась реалізація невиконаним.

Від представника позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому викладені обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги, а також те, що позивач ОСОБА_2 зверталася зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. до Міністерства юстиції України з приводу здійснення продажу з прилюдних (електронних) торгів квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки за результатами проведеної позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області ОСОБА_7 від 21.10.2020 року встановлено порушення приватним виконавцем вимог підпункту 1 п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», п. 14 розділу II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012року № 512/5.

Приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. 31 грудня 2020 року звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії приватних виконавців, треті особи дисциплінарний уповноважений Асоціації приватних виконавців України ОСОБА_8 , член Дисциплінарної комісії приватних виконавців Соломко О.В. про визнання протиправними та скасування рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформленого протоколом від 08.12.2020 р. № 47 в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності за результатом розгляду подання за скаргою ОСОБА_2 у ВП № 59995205 та застосування до нього стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на 1 місяць; наказу Міністерства юстиції України від 24.12.2020р. № 4467/5 «Про застосування до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. дисциплінарного стягнення» (справа № 400/6010/20).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.07.2021 р. у справі № 400/6010/20 позов було задоволено, але постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України та Дисциплінарної комісії приватних виконавці рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року було скасовано та ухвалено у справі постанову, якою відмовлено у задоволенні позову приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії приватних виконавців про визнання протиправними та скасування наказу та рішення. Вказана постанова набрала законної сили.

У вказаній постанові П`ятий апеляційний адміністративний суд прийшов до висновку про обґрунтованість висновків позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області ОСОБА_7 , та як наслідок правомірності рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформленого протоколом від 08.12.2020р. №47 в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за результатом розгляду подання за скаргою ОСОБА_2 у ВП № 59995205 та застосування до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на 1 місяць, та наказу Міністерства юстиції України від 24.12.2020р. №4467/5 «Про застосування до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. дисциплінарного стягнення».

Також в зазначеній постанові П`ятий апеляційний адміністративний суд вказав, що спірна квартира АДРЕСА_1 , відноситься до об`єктів житлового фонду, є предметом іпотеки згідно ст.5 Закону України «Про іпотеку», виступає як забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитами, наданими їй кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті, та використовується як місце постійного проживання позичальника та її загальна площа не перевищує 140 квадратних метрів, а тому на спірне майно поширюється мораторій щодо примусової реалізації житла придбаного в іпотеку. Вказана довідка за результатами проведеної позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. від 21.10.2020 року та зазначені рішення суддів наявні в матеріалах справи та підтверджують факт порушення порядку реалізації предмету іпотеки, а також підтверджують факт, що на спірне майно поширюється мораторій щодо примусової реалізації житла придбаного в іпотеку.

Посилаючись на викладене, а також на встановлені порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна при проведенні електронних торгів, які вплинули на результати торгів та порушили її законні інтереси, просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2022 року залишити без задоволення, а рішення без змін.

В судовому засіданні представник АТ «Райффайзен Банк» Салтиков С.С. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник позивачки не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що 06 грудня 2006 року ОСОБА_2 уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір за № 014/08-112/58837 та отримала споживчий кредит в сумі 29200 доларів США, який зобов`язана була повернути до 06 грудня 2016 року. При укладенні кредитного договору, позивач ОСОБА_2 також уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 ), який був посвідчений Горбуровим К.Є., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області 06 грудня 2006 року за реєстром № 2480. 30 серпня 2010 року між позивачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» була укладена додаткова угода до зазначеного Іпотечного договору, яка посвідчена тим же нотаріусом за реєстром № 3506. Згідно зазначеної додаткової угоди позивачка ОСОБА_2 зобов`язана до 06 травня 2023 року повернути ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошові кошти в розмірі 29200 доларів США.

31 липня 2007 року ОСОБА_2 уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір за № 014/08-112/65856 та отримала кредит для фізичних осіб у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом в сумі 12500 доларів США, який зобов`язана була повернути до 31 липня 2017 року. При укладенні кредитного договору, позивач ОСОБА_2 також уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 ), який був посвідчений Горбуровим К.Є., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області 31 липня 2007 року за реєстром № 1855.

Додатковою угодою № 2 до кредитного договору від 06.12.2006 року, строк кредитування продовжено на 32 місяці, тобто до 06.05.2023 року та змінено умови повернення кредитної заборгованості.

Позивачка постійно зареєстрована у вказаній квартирі з 1996 року та не має на праві власності іншого житла.

31 липня 2020 року був укладений правочин за результатами прилюдних електронних торгів, які проведені ДП «СЕТАМ» за заявкою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. з реалізації належної позивачці квартири в АДРЕСА_2 , за результатами яких оформлений акт про реалізацію предмета іпотеки від 16 липня 2020 року, затверджений приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О., відповідно до якого переможцем торгів визнаний громадянин ОСОБА_3 . Квартира придбана за ціною 484480 грн.

Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Міхняєвою А.А. видано Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 31 липня 2020 року, зареєстроване в реєстрі за № 548, на підставі Акта приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. про реалізацію предмета іпотеки від 16 липня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_1 , що раніше належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, виданого Південною ТБ за № 4694 від 27.06.1996 року, зареєстрованого в КП ММБТІ від 06.12.2006 р.

Право власності ОСОБА_3 , зареєстровано у встановленому законом порядку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.07.2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

04 вересня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ММНО Горбуровим К.Є., відповідно до якого ОСОБА_3 в забезпечення виконання своїх зобов`язань позики в сумі 850 000 грн зі строком повернення до 15.11.2020 року передав в іпотеку ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 31 липня 2020 року, видане приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Міхняєвою А.А., зареєстрованого в реєстрі за № 548, на підставі Акта приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. про реалізацію предмета іпотеки від 16 липня 2020 року.

Вказана квартира, загальна площа якої становить 67,4кв.м., належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого ТОВ «Південна Товарна Біржа» в місті Миколаєві 27 червня 1996 року за реєстровим № 4694 та в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 19 липня 1996 року в реєстровій книзі 115, номер запису 19412. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2006 року по справі № 3-4778/2006 р. вищезгаданий договір купівлі-продажу визнано дійсним.

Як зазначає позивач і доказів протилежного відповідачами не надано, вказана квартира є єдиним житлом ОСОБА_2 , та вона виступала як засіб забезпечення зобов`язання за споживчим кредитом в іноземній валюті, також загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м., жодної згоди на реалізацію вищевказаної квартири ОСОБА_2 не надавала.

Також судом було встановлено, що Центральним відділом державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) були заведені виконавчі провадження, а саме: виконавче провадження за № 40186637 з примусового виконання виконавчого листа № 1423/6209/2012 виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 27 лютого 2013 року, яке було приєднано до зведеного виконавчого провадження № 41344512;виконавче провадження за № 37543173 з примусового виконання виконавчого листа № 1423/6224/2012 виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 20 вересня 2012 року, яке було приєднано до зведеного виконавчого провадження № 41344512.

30 жовтня 2018 року вищевказані виконавчі листи були поверненні стягувачу згідно п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державним виконавцем було встановлено, що згідно довідки ВДАІ за боржником був зареєстрований транспортний засіб, який був реалізований на прилюдних торгах, сума від реалізації перерахована стягувачам. Інше майно на яке може бути звернено стягнення відсутнє, а здійсненні державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи, щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними, а також встановлена заборона згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Про що державним виконавцем були складені відповідні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу 30 жовтня 2018 року в рамках виконавчих проваджень № 40186637, № 37543173, які не були оскарженні стягувачем.

В подальшому стягувач АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. з заявою про відкриття виконавчих проваджень за вище вказаними виконавчими листами. Приватним виконавцем були відкриті 06.09.2019 року виконавчі провадження, а саме: ВП № 59994439 з примусового виконання виконавчого листа № 1423/6209/2012, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 27 лютого 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 206431,04 грн за договором № 014/08-112/58837 від 06.12.2006 року; ВП № 59995205 з примусового виконання виконавчого листа № 1423/3244/2012, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 20 вересня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість у розмірі 11529,32 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ 92116,96 грн та судовий збір у розмірі 921,17 грн, які були об`єднані в зведене виконавче провадження № 59995473.

Документи виконавчого провадження, включаючи постанову про арешт майна боржника, надсилалися приватним виконавцем на адресу боржника ОСОБА_2 за зареєстрованою адресою проживання АДРЕСА_2 10 вересня 2019 року, а постанова про опис та арешт майна боржника від 30.01.2020 04.02.2020, в подальшому документи виконавчого провадження щодо передачі арештованого майна на реалізацію також поштою в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку. Однак, згідно даних Укрпошти, відправлення адресату жодного разу вручені не були.

На підставі частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», постанови про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу постанови, передбачені пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Таким чином, положення статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», встановлюють імперативний обов`язок приватного виконавця надіслати постанови виконавчого провадження та інші документи виконавчого провадження, саме за адресою, зазначеною у виконавчому документі, що обумовлює відсутність меж розсуду у приватного виконавця при визначенні адреси боржника. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09.12.2020р. у справі №460/3537/20. Такі вимоги приватним виконавцем були дотримані, тим більше, що позивачка в своєму позові неодноразово стверджує, що вказана адреса реєстрації є її дійсним та єдиним місцем проживання.

В межах зазначених проваджень приватний виконавець Куліченко Д.О. склав Акт про реалізацію предмета іпотеки від 16 липня 2020 року на підставі протоколу проведення електронних торгів за № 489253 від 06 липня 2020 року.

Позивачка ОСОБА_2 зверталася зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. до Міністерства юстиції України з приводу здійснення продажу з прилюдних (електронних) торгів квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки за результатами проведеної позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. від 21.10.2020 року встановлено порушення приватним виконавцем вимог підпункту 1 п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», п. 14 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012 року № 512/5.

Приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. 31 грудня 2020 року звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії приватних виконавців, треті особи дисциплінарний уповноважений Асоціації приватних виконавців України ОСОБА_8 , член Дисциплінарної комісії приватних виконавців Соломко О.В. про визнання протиправними та скасування рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформленого протоколом від 08.12.2020 р. № 47 в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності за результатом розгляду подання за скаргою ОСОБА_2 у ВП № 59995205 та застосування до нього стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на 1 місяць; наказу Міністерства юстиції України від 24.12.2020р. № 4467/5 «Про застосування до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. дисциплінарного стягнення» (справа № 400/6010/20).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.07.2021 р. у справі № 400/6010/20 позов було задоволено, але постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України та Дисциплінарної комісії приватних виконавці рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року було скасовано та ухвалено у справі постанову, якою відмовлено у задоволенні позову приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії приватних виконавців про визнання протиправними та скасування наказу та рішення. Вказана постанова набрала законної сили.

У вказаній постанові П`ятий апеляційний адміністративний суд прийшов до висновку про обґрунтованість висновків позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О., та як наслідок правомірності рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформленого протоколом від 08.12.2020р. №47 в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за результатом розгляду подання за скаргою ОСОБА_2 у ВП № 59995205 та застосування до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на 1 місяць, та наказу Міністерства юстиції України від 24.12.2020р. №4467/5 «Про застосування до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. дисциплінарного стягнення».

Вказаною постановою встановлено, що спірна квартира відноситься до об`єктів житлового фонду, є предметом іпотеки згідно ст.5 Закону України «Про іпотеку», виступає як забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитами, наданими їй кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті, та використовується як місце постійного проживання позичальника та її загальна площа не перевищує 140 квадратних метрів, а тому на спірне майно поширюється мораторій щодо примусової реалізації житла придбаного в іпотеку.

Проаналізувавши правовий висновок, викладений в постанові Верховного суду України від 13.04.2016 року у справі № 6-349цс16, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року ( справа N 910/12525/20, провадження N 12-61гс21), положення Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 831/5 29.09.2016 року, ст. ст. 16, 203,215,216 ЦК України, ст. 4 ЦПК України, суд дійшов висновку, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу, що правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (ст.ст. 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2831/5.

Дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину.

Аналіз положень ч. 1 ст. 575, ст.589, 590 ЦК України, ст. 1, ч. 1 ст. 33, ст.12,39 Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності, що узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі № 6-483цс15, відповідно до якого поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Таким чином, встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове звернення стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Проте, зазначений Закон унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавці, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Приймаючи рішення у справі, суд також виходив з того, що реалізація майна з прилюдних торгів відбулася з порушенням встановленого мораторію, а тому укладені за результатами торгів угоди не відповідають вимогам закону. Спірна квартира відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не могла бути примусово відчужена. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Враховуючи, що наслідком оспорюваного правочину стала видача приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Міхняєвою А.А. ОСОБА_3 свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів 31 липня 2020 року, яке зареєстроване в реєстрі за № 548, відповідно до якого йому належить квартира АДРЕСА_1 та укладення договору іпотеки від 04 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 1774, а відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, суд дійшов висновку про необхідність визнання їх недійсними.

Отже, оскільки відповідач ОСОБА_3 , не набув право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку, то він не мав права на розпорядження вказаної кватирою як наслідок є підстави для визнання недійсним договору іпотеки від 04 вересня 2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., зареєстрованим в реєстрі за № 1774, відповідно до якого ОСОБА_3 , передав ОСОБА_4 в іпотеку вказану спірну квартиру .

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі зазначеному в рішенні суду.

Переглядаючи рішення суду, колегія суддів виходить з того, що предметом позовних вимог у даній справі є визнання електронних (прилюдних) торгів з продажу арештованого майна відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 489253 від 06.07.2020 року недійсними, а також свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів 31 липня 2020 року та договору іпотеки від 04 вересня 2020 року, укладеного між переможцем торгів та ОСОБА_4 .

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах, як правильно зазначив суд першої інстанції, полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та складанні за результатами їх проведення акту про проведення електронних торгів, що передбачено пунктом 8 розділу X Порядку реалізації майна, та вказано, що акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором.

З аналізу частини першої статті 650 ЦК України, частини першої статті 655 ЦК України та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу.

Так, згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша ст. 658 ЦК України).

Згідно із пунктом 4 розділу X Порядку реалізації арештованого майна після повного розрахунку переможця за придбане майно на підставі протоколу про проведення електронних торгів складається акт про проведення електронних торгів, який підписується (затверджується) державним або приватним виконавцем.

В акті про проведені електронні торги зазначається така інформація: ким, коли і де проводилися електронні торги; стисла характеристика реалізованого майна; прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - переможця електронних торгів, серія та номер документа, що посвідчує її особу, місце проживання (у разі якщо переможцем електронних торгів є юридична особа, зазначаються її найменування, місцезнаходження та код за ЄДРПОУ); сума, внесена переможцем електронних торгів за придбане майно; прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи (найменування юридичної особи) - боржника, її місце проживання (місцезнаходження); дані про правовстановлювальні документи, що підтверджують право власності боржника на майно (пункт 5 Розділу X Порядку реалізації арештованого майна).

З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.

Виходячи з наведеного сторонами договору купівлі-продажу, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба та організатор електронних торгів, та покупець - переможець електронних торгів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 61 - 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 910/856/17 (провадження № 12-128гс18), зроблено висновок, що «набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів. Ухвалюючи судове рішення у справі про визнання недійсним правочину, укладеного за результатами проведення електронних торгів, порушеної за позовом учасника електронних торгів, в якості відповідачів мають залучатись всі сторони правочину - державна виконавча служба, організатор електронних торгів і переможець таких торгів.

У даній справі позов щодо визнання електронних (прилюдних) торгів з продажу арештованого майна відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 489253 від 06.07.2020 року недійсними та правовстановлюючих документів, виданих за його результатами, пред`явлено до приватного виконавця, ДП «Сетам» та переможця торгів ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про помилковість притягнення приватного виконавця до участі у справі у якості відповідача, а також щодо того, що це є достатньою підставою для скасування рішення суду.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України.

Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Порядком реалізації арештованого майна.

Що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця дійсно підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.

Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Проте, в даному випадку дії державного виконавця у виконавчому провадженні як одного із продавців виставленого для реалізації на електронних (публічних) торгах майна, стосувалися правил проведення прилюдних торгів, оскільки з публічних торгів підлягало реалізації арештоване майно боржника, стосовно якого не має заборони на його відчуження, що підтверджується ст.1 розділу 1 Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року, згідно якої арештоване майно це - рухоме або нерухоме майно боржника (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у ч.8 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»), на яке звернено стягнення і яке підлягає примусовій реалізації.

З урахуванням наведеного, звернення стягнення державним виконавцем на спірну квартиру, на яку розповсюджуються тимчасова заборона примусового звернення стягнення на майно (відчуження без згоди власника), відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», шляхом передачі її для реалізації на електронних (публічних) торгах суперечать положенням Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів.

При цьому колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно того, що спірна квартира не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», виходячи з наступного.

В підпункті 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на момент вчинення оскаржуваних виконавчих дій) вказано, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Визначення, права та обов`язки споживачів урегульовано у Законі України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитних договорів та проведення електронних торгів), у Преамбулі якого зазначено, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У пункті 22 статті 1 у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Також визначена сфера дії цього Закону у частині першій статті 1-1: цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Отже, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Саме про таке визначення поняття споживчого кредиту йде мова в правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц.

Матеріалами справи встановлено, що 06 грудня 2006 року ОСОБА_2 уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір за № 014/08-112/58837 та отримала в сумі 29200 доларів США, за умовами якого вона отримала кредит для використання на споживчі цілі (п.2.1 договору).

31 липня 2007 року ОСОБА_2 уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір за № 014/08-112/65856 та отримала кредит для фізичних осіб у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом в сумі 12500 доларів США, за умовами якого вона отримала кредит для використання на споживчі цілі (п.2.1 договору).

Іпотечні договори ОСОБА_2 уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» для забезпечення виконання зазначених кредитних договорів.

Отримані грошові кошти за вище вказаними кредитними договорами були витрачені за ствердженням позивачки на ремонт та облаштування спірної квартири та на особисті потреби. Дані ствердження апелянтом належними та допустимими доказами в супереч вимогам ч.1 ст. 81 ЦПК України не спростовані.

За таких обставин суд зробив правильний висновок про забезпечення зобов`язання ОСОБА_2 за споживчими кредитами та поширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З урахуванням викладеного безпідставними є доводи апеляційної скарги про не розповсюдження на спірну квартиру положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» через те, що квартира не була придбана за кредитні кошти, так як такі умови внесені в п.1 зазначеного Закону вже після укладання кредитних договорів та проведення електронних торгів, а саме Законом України від 16.09.2020р., який набрав чинності 08.10.2020р.

Безпідставним є також посилання апелянта як на підставу для скасування рішення суду на втрату чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з 23.09.2021р., оскільки електронні торги відбулися коли дія цього Закону ще не втратила свою чинність.

Враховує колегія суддів також те, що позивачка постійно зареєстрована у вказаній квартирі з 1996 року та не має на праві власності іншого житла, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав. Загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м., жодної згоди на реалізацію вищевказаної квартири ОСОБА_2 не надавала.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що спірна квартира не використовувалася позивачкою як місце постійного проживання, слід зазначити наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачка постійно зареєстрована за адресою спірної квартири, а саме в квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно акту мешканців будинку за адресою АДРЕСА_3 від 29.05.2023р. позивачка разом з сім`єю була зареєстрована та фактично проживала в квартирі АДРЕСА_4 з 1996 року по 31 серпня 2020р.(дочка ОСОБА_9 з народження в 1998р.).

З 31 серпня 2020р. позивачка стала винаймати квартиру по АДРЕСА_5 , що підтверджується договором оренди квартири від 31.08.2020р.

Згідно акту мешканців АДРЕСА_6 від 29.05.2023р. позивачка разом із сім`єю не проживали в будинку АДРЕСА_7 в період часу з 1996 року по теперішній час.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 11.05.2023р. (а. с.22-24т.4) будинок АДРЕСА_6 належав на праві власності ОСОБА_10 (свекрусі позивачки) на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.12.1997р., а з травня 2017р. зареєстрований за ОСОБА_11 (сестра чоловіка позивачки) на підставі свідоцтва про спадщину від 04.05.2017р., виданого Першою Миколаївською державною нотконторою Миколаївської області.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги про те, що актами приватного виконавця встановлено, що позивачка не використовувала спірну квартиру як постійне місце проживання.

Так в матеріалах справи дійсно є акт приватного виконавця від 30.01.2020р., згідно якого виконавцю ніхто не відчинив двері в будинку АДРЕСА_6 , проте сусіди та листоноша підтвердили, що в будинку проживає сім`я ОСОБА_12 . При цьому прізвища сусідів не зазначені, а у якості понятих у ньому зазначено особи, які проживають по АДРЕСА_8 .

З урахуванням того, що зазначений будинок належав спочатку матері чоловіка позивачки, а потім його сестрі, зазначення в акті виконавця про те, в будинку проживає сім`я Колоди, не доводить, що цією сім`єю є саме сім`я позивачки, а не сім`я ОСОБА_10 , а ствердження, вказане в акті про те, що це доводить, що боржник не проживає за адресою АДРЕСА_2 є висновком виконавця, а не встановленими обставинами. В той же час акт мешканців вулиці Клубна м. Миколаїв від 29.05.2023р. про не проживання позивачка разом з сім`єю в будинку АДРЕСА_7 в період часу з 1996 року по теперішній час, підписаний мешканцями будинків АДРЕСА_9 , та АДРЕСА_10 .

Акти приватного виконавця від 30.01.2020р., від 29.04.2020р. та від 22.05.2020р. про не проживання позивачки за адресою АДРЕСА_2 , складені особисто виконавцем без залучення понятих, на відміну від акта від 10.02.2020р.

Проте матеріали справи не містять доказів повідомлення позивачки про необхідність бути вдома в зазначені дні.

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі також на постановлену Центральним районним судом м. Миколаєва ухвалу від 16 жовтня 2020 року у справі №1423/6209/2012, так як цією ухвалою судом було відмовлено у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича про розшук боржника.

Аналіз зазначених обставин у їх сукупності не спростовує висновок суду про те, що спірна квартира була постійним місцем проживання позивачки під час здійснення приватним виконавцем виконавчих дій на реалізації квартири на електронних торгах.

Вказані вище порушення могли вплинути і вплинули на результат торгів, оскільки з торгів було реалізовано майно, яке не підлягало примусовій реалізації відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та призвели до порушення прав і законних інтересів позивачки, оскільки в результаті даних торгів вона була позбавлена права власності на майно, яке було реалізовано на електронних(публічних) торгах.

Зазначені обставини свідчать про те, що реалізація спірної квартири відбулася всупереч волевиявлення позивачки, як власника майна, а також всупереч положенням ЦК України, закріпленим в ст. 658 ЦК України, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що в свою чергу свідчить про порушення положень ч. ч.1, 3 ст. 203 ЦК України та є підставою для визнання недійсними електронних (публічних) торгів з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України.

За такого висновки суду щодо обґрунтованості позовних вимог в частині визнання недійсними електронних(прилюдних) торгів з продажу арештованого майна, є правомірними, а доводи апеляційної скарги з цього питання, зокрема, в частині того, що під час проведення торгів не було порушено порядок їх проведення, не спростовують даного висновку, а отже не є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Не погоджується колегія суддів також з доводами апеляційної скарги про те, що суд на думку апелянта з невідомих причин перевищив свої повноваження ухваливши рішення в частині стягнення на користь позивача суми судового збору, вимогу, яку не було заявлено у позові, так як згідно ч.5 ст.265 ЦПК України суд зобов`язаний при ухваленні рішення зазначити в його резолютивній частині про розподіл судових витрат. При цьому судові витрати не є позовними вимогами, а тому розподіляючи їх суд не виходить за межі заявлених позовних вимог. Більш того, у разі не вирішення судом питання про розподіл судових витрат, це є підставою для ухвалення згідно ст. 270 ЦПК України додаткового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не заявлялися вимоги щодо оскарження дій державного виконавця, не є підставою для скасування рішення. При цьому колегія суддів виходить з того, що оцінка дій державного виконавця була зроблена судом в межах заявленого позову з метою перевірки чи відповідають дії учасників електронних(публічних) торгів, зокрема, виконавчої служби, як одного із продавців виставленого на реалізацію через електронні(публічні) торги майна, як положенням Порядку реалізації арештованого майна, так і іншим актам цивільного законодавства, зокрема ЦК України.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою саме для скасування рішення суду.

За такого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 05 червня 2023 року