Суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Погрібного С. О. та Ступак О. В.
справа № 367/3485/15-ц
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України викладаємо окрему думку.
І. Фабула справи
У травні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство»
(далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство»), ОСОБА_2 , про визнання рішення селищної ради та державного акта на право власності на земельну ділянку недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому позивач просив:
- визнати недійсними рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 1449-56-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, державний акт на право власності на земельну ділянку від 09 листопада 2010 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 ;
- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0, 1500 га на АДРЕСА_1 .
Справа розглядалася судами неодноразово.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2016 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірну земельну ділянку передано у власність ОСОБА_2 з порушенням земельного законодавства, у тому числі з порушенням порядку зміни цільового призначення земель та без її вилучення із Державного лісового фонду України. Проте у 2010 році прокуратура проводила перевірку законності надання у власність громадян земельних ділянок, у тому числі на АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що прокурору було відомо про оспорюване рішення починаючи з 2010 року. Отже, прокурор пропустив позовну давність, про застосування якої заявив відповідач, оскільки з позовом прокурор звернувся лише у травні 2015 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову першого заступника прокурора Київської області.

Визнано недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 1449-56-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0, 1500 га.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ № 361644, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер :01:101:0030, площею 0, 1500 га.

Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку, кадастровий номер :01:101:0030, площею 0, 1500 га, вартістю 167 881, 32 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 1298-50-V«Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0, 1500 га.

Проте місцевий суд зробив помилковий висновок про те, що прокурор пропустив позовну давність. У матеріалах справи немає доказів на підтвердження того, коли саме стало відомо про оспорюване рішення Гостомельської селищної ради Кабінету Міністрів України. Прокурор довідалася про допущені порушення лише після перевірки додержання вимог земельного законодавства, проведеної на підставі постанови про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року № 51. Наведені обставини відповідачами не спростовані.

ІІ. Розгляд справи у Верховному Суді

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, у якій просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 18 травня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року - без змін.

Залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив із такого:

- встановивши, що Гостомельська селищна рада з перевищенням повноважень, передбачених чинним законодавством, з порушенням порядку зміни цільового призначення земель, без вилучення земельної ділянки з Державного лісового фонду України та припинення права користування попереднього землекористувача КП «Святошинське лісопаркове господарство» ухвалила рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право витребувати спірну земельну ділянку, яка вибула з володіння власника поза його волею, від добросовісного набувача ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України;

- перевіряючи доводи щодо застосування позовної давності, суд апеляційної інстанції виходив з того, що прокурор пред`явив позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України як належного розпорядника землі. Про порушення вимог земельного законодавства прокурор довідався після проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства згідно з постановою про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року № 51. З позовом до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України прокурор звернувся у травні 2015 року. Відповідачі не спростували обставини, що Кабінет Міністрів України довідався про порушення вимог земельного законодавства раніше, аніж прокурор.

- посилання в касаційній скарзі на те, що прокуратурі у 2011-2012 роках стало відомо про випадки відведення Гостомельською селищною радою земель у власність громадян, оскільки на вимогу прокуратури Гостомельська селищна рада направляла документи, на підставі яких вона приймала рішення про відведення земельних ділянок, не свідчить, що згідно з їх змістом саме у 2011-2012 роках прокурор довідався чи міг довідатися про порушення земельного законодавства, а саме надання спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , враховуючи, що заявник у касаційній скарзі посилається на узагальнену інформацію, проте не наводить достатніх підстав достовірності зазначеного твердження.

ІІІ. Доводи окремої думки суддів

Із висновками Верховного Суду не погоджуємося з таких мотивів.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац перший частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення вимоги про застосування судового захисту як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І у разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Позовна давність починає обраховуватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (пункти 46, 48, 65, 66 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)(пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ

від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення вимог позову, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необґрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності як самостійної підстави за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати який покликані правила про позовну давність, а тому держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

У цій справі прокурор пред`явив позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України як належного розпорядника землі.

У матеріалах справи немає доказів на підтвердження того, коли саме Кабінету Міністрів України стало відомо про оспорюване рішення Гостомельської селищної ради.

У запереченнях на позов відповідач посилався на те, що прокуратурі Київської області про рішення Гостомельської селищної ради стало відомо у 2011 році.

У цій справі суду потрібно було встановити, чи прокурор, який звернувся до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Саме на позивача покладається обов`язок довести те, що він не знав і не міг знати про порушене його право.

Визначаючи початок перебігу позовної давності для витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на адресу Гостомельської селищної ради прокурором м. Ірпеня прокуратури Київської області неодноразово направлялися вимоги про надання належно завірених копій рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок на АДРЕСА_2 по непарній стороні із наданням графічних матеріалів місця розташування земельних ділянок, а саме: вимоги про надання матеріалів від 06 жовтня 2010 року № 8802, вимога про надання інформації від 13 січня 2011 року № 312, вимоги від 11 лютого 2011 року № 1425, від 04 липня 2011 року № 5081, вимога від 05 листопада 2011 року № 77-8238 (а. с. 81-85 т. 1).

25 жовтня 2010 року Гостомельська селищна рада на виконання вимоги від 06 жовтня 2010 року № 8862 надала прокурору м. Ірпеня прокуратури Київської області оригінали рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок на АДРЕСА_2 , а також повний пакет документів, на підставі яких ухвалювалися згадані рішення (а. с. 86 т. 1).

Згідно з повідомленням прокурора м. Ірпеня від 25 червня 2012 року № 5026, що адресоване начальнику відділу Держкомзему у м. Ірпені та Гостомельському селищному голові, прокуратурою міста Ірпеня проведена перевірка законності рішень Гостомельської селищної ради про надання у власність земельних ділянок громадянам по непарній стороні АДРЕСА_2 (а. с. 98 т. 1).

Установивши фактичні обставини справи та надавши оцінку доказам, наданим учасниками справи, суд першої інстанції зробив висновок, що про порушення інтересів держави прокурор дізнався або мав об`єктивну можливість дізнатися ще у 2010 році, проте з позовом звернувся до суду лише в травні 2015 року.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про те, що прокурор, який діє в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, звернувся до суду зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є правильним.

Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції, яка залишена без змін судом касаційної інстанції, не містить достатніх мотивів незгоди із оцінкою суду першої інстанції, наданою наявним у справі доказам, та, відповідно, встановленим судом першої інстанції на підставі цих доказів обставинам справи.

Тож вважаємо, що судами апеляційної та касаційної інстанцій не враховано, що факт обізнаності прокурором м. Ірпеня прокуратури Київської області про порушення інтересів держави спірним рішенням Гостомельської селищної ради підтверджується належними доказами у справі, зокрема, вимогами прокурора про надання належно завірених копій рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок на АДРЕСА_2 та графічних матеріалів місця розташування земельних ділянок, а також листом Гостомельської селищної ради від 25 жовтня 2010 року № 3813, адресованим прокурору м. Ірпеня прокуратури Київської області, у якому повідомлено про надання витребуваних документів.

Оспорюване рішення Гостомельської селищної ради, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, постановлене ще у 2010 році, а тому витребування цієї земельної ділянки у добросовісного набувача зі спливом значного часу ставить під загрозу стабільність цивільного обороту.

За встановленими у справі обставинами, відповідач як добросовісний набувач спірної земельної ділянки не повинен був ставити під сумнів дії відповідних органів влади замість того, щоб очікувати, що такі органи вживатимуть усіх заходів для уникнення помилок у застосуванні чинного законодавства, особливо беручи до уваги складність і технічний характер правових актів, що регулюють процес відновлення права власності на землю.

Враховуючи те, що відповідач отримав своє майно - спірну земельну ділянку - добросовісно, вважаємо, що останній не повинен нести тягар виправлення помилок, за які мають нести відповідальність виключно органи влади.

Отже, суд першої інстанції, належно дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимоги про витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння, але, встановивши, що позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, обґрунтовано відмовив у позові у зв`язку зі спливом давності.

Підсумовуючи викладене, вважаємо, що наявні правові підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , а постанова Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 рокупідлягала скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Судді:С. О. Погрібний
О. В. Ступак