Номер провадження 2/754/1311/23
Справа №754/6656/22
РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Таран Н.Г.

секретаря судового засідання:Довгань Г.А.

за участі:

представника позивача: адвоката Калініченко О.В..

представника відповідача: адвоката Чайки Ю.М..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про поділ спільного сумісного майна, спільно сумісні зобов`язання подружжя

ВСТАНОВИВ:

Позивач у серпні 2022 року звернулася до Деснянського районного суду м.Києва з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд визнати за позивачем право власності на частини квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за відповідачем частину квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти за кредитним договором № 014/9441/82/400144 у сумі 53 194,38 доларів США, зобов`язати відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором відповідно до вимоги про сплату заборгованості по кредитному договору № 014/9441/82/400144 від 14.07.2020 солідарно частину на рахунок третьої особи, кредитора ОСОБА_3 в розмірі 531 357,35 грн. Вказані вимоги обґрунтовані тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем з 22.12.2001 по 19.12.2006 позивачка маючи дошлюбне майно, в 1998 продала незакінчене будівництво, таким чином у позивача були особисті дошлюбні кошти. Також 2001 позивач брала позику у банку на суму 84 000,00 грн., але довго шукали квартиру саме таких критерій як спірна. У травні 2002 позивач повністю закрила кредитні зобов`язання коштами, які приносив власний бізнес який збудувала до шлюбу. За допомогою рієлтора обрали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , це двокімнатна квартира, житловою площею 29,7 кв. м. загальною площею 86,7 кв. м. Під час укладання договору купівлі-продажу на ім`я відповідача, брокер та нотаріус запевнили, шо це не важливо оскільки все, що набуте у шлюбі є спільним майном. Кошти за квартиру позивач передала власноруч продавцю у сумі 100 000,00 грн. З яких 75% коштів є особисті кошти позивача, які складалися з позики та дошлюбних коштів. Вважає, що це саме власні кошти позивача, оскільки у 2003 за шість місяців сукупний дохід відповідача становив 7 200,00 грн. Відповідно до довідки, відповідач перебував на обліку та лікуванні у Комунальному закладі Дніпровська обласна клінічна психіатрична лікарня на протязі з 06.06.02 - 01.07.02; з 28.11.02 - 08.01.03 було встановлено діагноз «рекуретноє депресивноє расстройство легкий текущій епізод, F3300», 20.12.06 - 03.01.07 діагноз «психічний і поведінковий розлад у зв`язку з вживанням алкоголю синдром відмови с галлюцінацією F105». Нажаль позивачка не знала, що чоловік мав такі вади, саме ця проблема стала між їхнім подружнім життям та як результат зруйнувала шлюб. Відповідач часто брав кошти у позивача, про що свідчать розписки, одна з таких на 30 000,00 доларів США. Після купівлі квартири, аби зробити ремонт, оскільки позивач одна наповнювала сімейний бюджет, була змушена продати власний дошлюбний будинок в АДРЕСА_2 , після продажу позивач мала значну суму коштів, яку вклала в дизайнерський ремонт, меблі та статкування. Відповідач жодних коштів на це не давав, оскільки їх не мав. Позивач багато раз брала позики в банках та майно в кредит, завжди розраховувалась, оскільки розраховувала лише на свої сили та свій бізнес. Жодного разу відповідач під час шлюбу не розраховувався за кредити, оскільки не мав кошти. При розірванні шлюбу відповідачем було досягнуто домовленість, що позивачу залишається вищевказана квартира, а для відповідача позивач взяла кошти в «Райффайзен Банк Аваль» під іпотеку квартири згідно договору позики № 014/9441/82/40144 від 14.07.2006 та договір іпотеки, що знаходиться по АДРЕСА_1 у розмірі 70 000,00 доларів США це вартість квартири. Факт передачі коштів була розписка. Після отримання коштів, відповідач благополучно забрав речі та зник з життя, та взагалі з міста. Увесь час як добросовісний набувач, сплачувала усі комунальні послуги, які було використано, робила косметичний, поточний ремонт квартири та паралельно платила іпотеку. Вважає, що ця квартира є власністю позивача, часто брала кредити аби влаштувати свій побут, купувала дорогу техніку, камін з дорогого каміння. Нічого не порушувало прав та не нагадувало про відповідача, квартира весь цей час знаходиться під забороною відчуження та переоформити її не має можливості. Його дії привели до того, що було накладено арешт на все його нерухоме майно. Тож наразі фактично квартира під арештом із за дій відповідача. Договір іпотеки був укладений під час шлюбу, таким чином, договір був укладений позивачем в інтересах сім`ї створює солідарні обов`язки для відповідача по справі, який є солідарним боржником перед кредитором у виконанні обов`язку з повернення кредиту за квартиру. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї. Таким чином, договір позики та іпотеки, що були укладені позивачкою в інтересах сім`ї створюють солідарні обов`язки для відповідача, який є солідарним боржником перед кредитором у виконанні обов`язку з повернення кредиту за квартиру. Крім того, вже після припинення сімейних відносин між сторонами та розірванням їх шлюбу, позивачем за рахунок особистих грошових коштів було сплачено у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитом за період грудня 2006 року по липень 2016 - 106 388,77 доларів США. Станом на дату вимоги про сплату заборгованості по кредитному договору № 014/9441/82/400144 від 14.07.2020 сума складає 1 062 714,71 грн. За таких обставин, вважає що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача половина сплачених позивачем після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення вищевказаного кредиту, а саме 106 388,77 доларів США.

Ухвалою суду від 22.08.2022 року позовна заява залишена без руху та надано час на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 13.09.2022 відкрито провадження по справі, розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні.

Відповідач скористався, правом, наданий йому ст. 178 ЦПК України та 23.11.2022 року подав до суду відзив, де вказував на те, що до 03.11 2022 йому не було відомо про перебування в провадженні Деснянського районного суду м. Києва справи №754/6656/22 та змісту позовних вимог. Також, вважає за необхідне звернути увагу суду на те, що позивач, знаючи з інших судових справ, що відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_3 , навмисно вказала цю адресу його проживання. На думку відповідача це зроблено з метою, щоб відповідач своєчасно не міг дізнатися про розгляд справи. Ознайомившись із позовом та їх обгрунтуваннями викладеними у позовній заяві, відповідач вважає, що такі вимоги є безпідставними, незаконними та не підлягають задоволенню. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 29.03.2003, відповідачем була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 15 вересня 2006 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1426 від 19.12.2006, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2015 у справі № 754/17970/14, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2015 у справі № 22-ц/796/3984/15 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.10.2015 у справі № 6-20716ск15, було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про поділ майна подружжя, а саме про поділ спірної квартири. Викладене свідчить про те, що у позивача відсутнє будь-яке право власності на вказану квартиру, а єдиним законним власником цієї квартири є відповідач. Посилання позивача на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі, забрав речі та залишив її у власність позивачу, є безпідставними та законодавчо необгрунтованими, оскільки не проживання у квартирі її власника не є підставою для припинення права власності на об`єкт нерухомого майна. У 2016 відповідач звернувся до суду з позовною заявою до позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення, яка була обгрунтована тим, що ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 , не допускають ОСОБА_2 до належної йому на праві власності квартири. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2018 по справі № 754/8757/16-ц позов був задоволений, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю - відмовлено повністю. Постановою Київського апеляційного суду від 04.04.2019 у справі № 754/8757/16-ц рішення Деснянського районного свуду м. Києва від 21.11.2018 в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпорядження майном шляхом виселення та в частині стягнення судових витрат було скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення - відмовлено. ОСОБА_2 на вищевказану постанову суду апеляційної інстанції було подано касаційну скаргу. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду України від 07.12.2020 по справі № 754/8757/16-ц постанову Київського апеляційного суду від 04.04.2019 в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення - залишено без змін. Викладене свідчить про те, що позивач не може вважатися добросовісним набувачем квартири, оскільки вже довгий проміжок часу вона умисно не допускає відповідача до належної йому на праві власності квартири та постійно намагається шляхом подання позовних заяв незаконно відібрати належне відповідачу на праві власності нерухоме майно. Також, зустрічні позовні вимоги та апеляційні скарги ОСОБА_1 у справі № 754/8757/16-ц обгрунтовувались тими ж самими обставинами та підставами, що й у цій справі. Так само, позивач обгрунтовувала свої позовні вимоги у справі № 754/12267/19 тими ж самими обставинами та підставами, зо й у цій справі. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.06.2022 по справі №754/12267/19, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позову повністю. Крім того, вважає за необхідне повідомити суду те, що у позивача у власності перебуває дві квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , що свідчить про те, що у позивача є об`єкти нерухомого майна, в яких вона має можливість проживати та використовувати. Посилання позивача на те, що вона для того аби розійтися з відповідачем взяла кредит у розмірі 70 000,00 доларів США в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», є помилковими та недоведеними, оскільки позивач отримувала дані кошти для особистих потреб та витратила їх на обладнання належних їй квартир АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 . Твердження позивача про те, що відповідач заборгував позивачу 30 000,00 доларів США є завідомо неправдивими, виходячи з наступного: Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13.04.2016 по справі № 2-750/12 було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 та скасовані рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.09.2015 та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 09.12.2015, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час розгляду справи № 2-750/12 рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.04.2017 по справі № 2-750/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.07.2017 та постановою Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.06.2019, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено повністю. Викладене свідчить про те, що жодних боргів за розписками, у тому числі в сумі 30 000,00 доларів США, відповідач перед позивачем не має, що вказує на надання до суду позивачем та її представником завідомо неправдивої інформації та є зловживанням процесуальними правами з боку позивача. Також, позовна заява, підписана адвокатом позивача, обгрунтовується з використанням припущень, приниженням відповідача честі та гідності та на наданні недостовірної інформації, що є неприпустимим. Виходячи зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач фактично намагається здійснити поділ квартири, набутої під час перебування у шлюбі з відповідачем, у поділі якої ОСОБА_1 було відмовлено судовими рішеннями (Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2015 у справі № 754/17970/14, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2015 у справі № 22-ц/796/3984/15, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.10.2015 у справі № 6-20716ск15), які набрали законної сили та є обов`язковими на всій території України. Отже, посилання на те, що позивач нещодавно дізналася про порушення на її думку її прав, спростовується викладеним та усіма прийнятими судовими рішеннями по різним справам, в яких ОСОБА_1 була стороною. Також звертає увагу на те, що позивачка, неодноразово звертаючись з позовними заявами, апеляційними та касаційними скаргами, поясненнями до судів різних інстанцій, постійно перекручує обставини, даючи їм обгрунтування по різному, як їй зручно в тій чі іншій обставині. Тобто завідомо вводиь суд в оману. До того ж, зі змісту позовної заяви взагалі неможливо встановити законне та конкретне нормативне обгрунтування заявлених позивачем позовних вимог по даній справі. Виходячи з усього вищевикладеного, враховуючи те, що позивач грунтує свої позовні вимоги лише на припущеннях, приниженні честі та гідності відповідача, надані завідомо недостовірної інформації, на власному суб`єктивному судженні, не маючи на підтвердження своїх обгрунтувань жодних належних та допустимих доказів, відповідач вважає позовну заяву необгрунтованою, незаконною та такою, що не підлягає задоволенню.

Також на адресу суду 10.02.2023 надійшли пояснення третьої сторони ОСОБА_3 в яких пояснив, що позивач та відповідач є боржниками перед ним згідно до договору про відступлення права за договором іпотеки від 30.06.2020 та договору про відступлення прав вимоги № 30-06/20/5 від 30.06.2020. Оскільки на момент позики відповідач та позивач були подружжям, тож кошти брались на потреби сім`ї, борг є спільним так як і майно. ОСОБА_3 було надіслано сторонам претензії, щодо вимоги сплатити борг. Але кошти до сьогодні ним не отримані. З відповідачем взагалі жодних зв`язків не має, номер телефону не відомий, за адресою реєстрації не проживає, двічі приходив розшукував його, сусіди повідомили, що ОСОБА_2 не проживає за цією адресою більше 10 років і ніколи не з`являвся, характеризували його як людину не надійну, зловживав алкоголем. Позовні вимоги позивача підтримує, та просив розгляд справи проводити без його участі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просила його задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві, просила відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України).

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29).

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.09.2006 року було розірвано.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК.

Відповідно до ч. 1ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК).

Питання щодо права власності на квартиру АДРЕСА_7 неодноразово вирішувалась між позивачем та відповідачем в судовому порядку. Щодо вирішення питання права власності на дану квартиру постановлені судові рішення, які набрали законної сили.

Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2015 року, яке набрало законної сили - позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо поділу спільного сумісного майна подружжя на квартиру АДРЕСА_7 з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки позивачу було відомо про порушене право у 2006 році, коли відповідач не визнавав її право на спірну квартиру. Даним судовим рішенням, Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2015 року, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.10.2015 року встановлено, що ОСОБА_6 пропустила строк позовної давності щодо поділу даної квартири, отже дані обставини встановлені рішеннями судів і доказуванню в даній справі не підлягають.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, в задоволенні позовних вимог позивача в частині визнання за нею права власності на частини квартири АДРЕСА_8 позивачу слід відмовити.

В частині позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача на її користь коштів за кредитним договором 014/9441/82/400144 від 14.07.2006 року у сумі 53194,385 доларів США, також не підлягає задоволенню оскільки жодних доказів щодо взяття та витрачення кредиту наданого на споживчі цілі - в інтересах сім`ї позивачем суду не надано.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення коштів з відповідача на користь третьої особи ОСОБА_3 - позовні вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки нею взагалі не зазначено чим порушуються її права не виконанням будь-яких зобов`язань, якщо такі наявні між відповідачем та третьою особою.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна,

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, правовідносини, що виникли між сторонами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись, ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, 267 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та керуючись ст.ст. 2, 3 , 4, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про поділ спільного сумісного майна, спільно сумісні зобов`язання подружжя - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Сторони по справі:

позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_9 )

відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_9 ),

третя особа: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_10 )

Повний текст рішення складено та підписано 26.04.2023 року.

Суддя: Н.Г.Таран