КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1343/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 травня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Українця В.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В грудні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь за договором позики кошти у розмірі 787938,13 грн., в тому числі 320000 грн. основного боргу, 122226,10 грн. штрафу на підставі п. 3.2 договору, 309712,03 грн. на відшкодування інфляції за період з 01 січня 2013 року до 01 листопада 2016 року, 36000 грн. - 3 % річних, а також покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивував тим, що 18 грудня 2012 року уклав з відповідачем договір позики, згідно п. 1.1 якого в порядку і на умовах, визначених цим договором, надав позичальнику в якості позики грошові кошти в сумі 320000 грн., а останній зобов`язався повернути позику позикодавцеві у визначений цим договором строк. Згідно п. 2.2 договору строк, на який надається позика, становить один рік з моменту підписання договору, до 18 грудня 2013 року, але в будь-якому разі позичальник зобов`язався повернути позикові кошти не пізніше 18 грудня 2014 року. У визначені договором строки позичальник зобов`язання повернути позику не виконав, вжиті позивачем заходи щодо вирішення спору за цим договором шляхом проведення переговорів не мали ніяких наслідків, кошти не повернуто.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2021 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 320000 грн., інфляційні втрати в розмірі 309535,27 грн., 3 % річних в розмірі 36000 грн. та 6655,35 грн. судового збору, в решті позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неправильне дослідження та оцінку доказів, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що 17 вересня 2021 року судом було відмовлено йому в задоволенні клопотання про призначення судової експертизи, при цьому суд вказав про недоцільність призначення повторної експертизи з посиланням на позицію позивача, що у цій справі вже була призначена технічна експертиза, але для її проведення необхідно буде вирізати текст договору, і в такому випадку буде знищено єдиний документ, який підтверджує факт отримання позики відповідачем. При цьому судом проігноровано факт, що клопотання про призначення технічної експертизи від 17 вересня 2021 року містить інші питання, для вирішення яких немає потреби вирізати текст з договору позики.

Під час розгляду справи представник відповідача зазначив, що підпис в договорі позики від 18 грудня 2012 року можливо і належить відповідачу, проте останній підписував багато документів та чистих аркушів і йому могли разом з іншими документами надати на підпис цей договір позики, проте волевиявлення на підписання договору позики від 18 грудня 2012 року у ОСОБА_1 не було і жодних грошей від ОСОБА_2 не отримував. Таким чином, текст договору позики був написаний пізніше, ніж ОСОБА_1 поставив свій підпис на аркуші паперу. Саме для встановлення цього факту необхідно провести технічну експертизу документів. Однак суд своєю ухвалою від 17 вересня 2021 року, відмовивши в задоволенні клопотання, позбавив відповідача єдиної можливості довести свою правову позицію і факт відсутності волевиявлення на підписання договору позики, допустивши неповноту розгляду справи, та ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.

Крім того, 17 вересня 2021 року представником відповідача було подано клопотання про виклик відповідача в судове засідання, оскільки він бажає особисто прийняти участь в розгляді даної справи та надати суду з приводу укладення договору свої особисті пояснення. Однак у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та поганим самопочуттям відповідач не міг прибути в судове засідання, що було підтверджено відповідною довідкою. Представник відповідача також повідомив, що в зв`язку з підробкою договору позики ОСОБА_1 звернувся до поліції і за його заявою було порушене кримінальне провадження. Проте суд першої інстанції проігнорував клопотання, оскільки про нього не зазначено в рішенні та не постановлялося відповідної ухвали. Своїми діями суд позбавив відповідача можливості реалізувати свої права та надати особисто пояснення по суті справи, а також взяти участь у дебатах.

Посилаючись на правові позиції Верховного Суду, вказував, що при ухваленні рішення суд першої інстанції проігнорував те, що за своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але і посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Однак позивачем не було надано жодного доказу, що відповідач отримав грошові кошти за договором позики від 18 грудня 2012 року, на що неодноразово звертав увагу представник відповідача, а суд першої інстанції не звернув на цей факт жодної уваги.

Вважав, що суд першої інстанції порушив принцип неупередженості, оскільки в рішенні від 17 вересня 2021 року очевидно і неодноразово приймав сторону позивача, відмовляючи відповідачу у реалізації його процесуальних прав, зокрема, зазначаючи про недоцільність призначення повторної експертизи, і разом з тим посилаючись на те, що стороною відповідача не надано належних доказів на спростування доводів позивача. Водночас, лише висновок цієї експертизи міг довести факт того, що у відповідача було відсутнє волевиявлення на підписання договору позики від 18 грудня 2012 року.

Від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що в обґрунтування своїх доводів відповідач не зазначає певні норми процесуального права, які, на думку відповідача, були порушені судом.

Вказував, що розгляд справи по суті спору затягувався відповідачем у різні способи шляхом надання листків про тимчасову непрацездатність, безпідставне подання позову про визнання договору позики недійсним до іншого суду з поданням клопотання про зупинення провадження в даній справі тощо. В зв`язку з несплатою експертного дослідження ОСОБА_1 судової експертизи, призначеної за його клопотанням ухвалою від 25 вересня 2018 року, проведено не було, і лише в судовому засіданні від 17 вересня 2021 року представник відповідача подав нове клопотання про призначення в справі нової експертизи. При цьому представник відповідача в судовому засіданні визнав дійсність підпису відповідача в договорі позики, проте зазначив, що текст договору, ймовірно, було написано пізніше проставлення на ньому підпису відповідача. Матеріали справи не містять жодних обставин, які б заважали відповідачу поставити це питання ще під час призначення експертизи за первинним клопотанням в 2018 році.

Звертав увагу, що навіть станом на даний час відповідач чітко не визначився зі своєю правовою позицією та не виклав однозначно свою версію відносно спірних правовідносин, повідомивши як про можливе підписання ним багатьох чистих аркушів, так і помилкове підписання договору разом з іншими документами.

Повідомляв, що клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи для виклику відповідача в судове засідання вочевидь не підлягало задоволенню, оскільки раніше під час розгляду справи ОСОБА_1 вже надавав особисті пояснення суду з приводу спірних правовідносин. Присутність в судовому засіданні представника відповідача при ухваленні рішення надавала суду право в силу ст. 223 ЦПК України розглянути справу з ухваленням рішення.

Також апелянт посилався на нібито підробку договору позики, з приводу чого він звернувся до поліції. Проте судом першої інстанції ще під час розгляду справи в 2018 році було з`ясовано і не заперечувалось відповідачем, що це кримінальне провадження закрите.

Спростовував доводи апеляційної скарги щодо неотримання відповідачем коштів за договором позики.

Вказував, що в апеляційній скарзі не зазначено жодної норми матеріального права, яка, на думку відповідача, була порушена судом.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, від його представника ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване тим, що відповідач зацікавлений у розгляді справи за його участі, однак останній не має змоги прибути в судове засідання.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд приймає до уваги, що дана справа перебуває в провадженні апеляційного суду з 23 листопада 2021 року, при цьому в апеляційній скарзі стороною відповідача вже викладені його доводи, відтак відсутність відповідача під час розгляду апеляційної скарги судом жодним чином не порушує процесуальні права відповідача.

Враховуючи наведене, оскільки відповідач належним чином обізнаний про рух справи та повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, доказів поважності неявки до суду відповідачем та його представником не надано, неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи, врахуванням необхідність розгляду справи в передбачений законом строк апеляційний суд прийшов до висновку про необґрунтованість клопотання про відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи у відсутності сторони відповідача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки між сторонами 18 грудня 2012 року було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 в якості позики грошові кошти в сумі 320000 грн., однак у встановлений строк суму позики не повернув, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вказана сума позики, а також 3 % річних з простроченої суми за період з 01 січня 2013 року по 01 листопада 2016 року в сумі 36000 грн. та інфляційні втрати в розмірі 309535,27 грн. в межах позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 18 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно п. 1.1 якого позикодавець в порядку і на умовах, зазначених цим договором, надає позичальнику в якості позики грошові кошти в сумі 320000 грн., а останній зобов`язується повернути позику позикодавцеві у визначений цим договором строк (а. с. 5 т. 1).

Згідно п. 2.1, 2.2, 2.3 договору грошові кошти у розмірі, визначеному п. 11. цього договору, надаються позичальнику готівкою одночасно з підписанням цього договору. Підписання сторонами цього договору свідчить про фактичну передачу позикодавцем грошей позичальнику згідно відповідних умов договору. Строк, на який надається позика позичальнику, становить один рік з моменту підписання цього договору. Після закінчення строку, вказаного в п. 2.2 цього договору, позичальник зобов`язується повернути позикові кошти протягом наступного дня, але в будь-якому разі не пізніше 18 грудня 2014 року, при цьому у разі наявності в Україні на час повернення позики дефляційних процесів, позичальником повертається позика в розмірі, що визначений в п. 1.1 цього договору, а у разі наявності інфляції, позика повертається у розмірі з урахуванням офіційного індексу інфляції за період з часу отримання позики.

Згідно п. 2.4 договору позика повертається шляхом передачі готівки із рук позичальника в руки позикодавця. Підтвердженням повернення позики є передача позичальнику належного позикодавцеві оригіналу примірника цього договору.

На а. с. 8 - 9 т. 1 наведено розрахунок позовних вимог і таблиця індексів інфляції за період стягнення заборгованості.

На а. с. 181 т. 1 знаходиться копія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 16 лютого 2018 року, згідно фабули якої, в період часу з 15 січня 2013 року по 21 квітня 2017 року невстановлена особа, маючи намір незаконного заволодіння чужим майном, зловживаючи довірою ОСОБА_1 , отримала від останнього декілька чистих аркушів паперу з його підписом та внесла у них неправдиві відомості. Особа, яку повідомлено про підозру, в даному витязі не зазначена.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 (на яку послався суд апеляційної інстанції), від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

За статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції було заявлено клопотання про призначення експертизи.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року клопотання ОСОБА_1 задоволено, в справі призначено судову експертизу, на вирішення якої поставлено питання, чи виконано ОСОБА_1 чи іншою особою підпис в оригіналі тексту договору позики, укладеного 18 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , чи відповідає фактична давність складання договору позики даті його укладення 18 грудня 2012 року, чи відповідає підпис ОСОБА_1 в договорі позики даті, якою договір був підписаний - 18 грудня 2012 року, чи в один період часу були виконані печатний текст договору позики від 18 грудня 2012 року, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та підпис ОСОБА_1 в цьому договорі позики (а. с. 61 т. 1).

20 березня 2019 року КНДІСЕ направлено повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи, оскільки 10 грудня 2018 року експертами заявлено клопотання про надання оригіналу досліджуваного документа, а також документів з вільними зразками підписів ОСОБА_1 . Станом на 20 березня 2019 року на адресу інституту матеріали справи не надійшли, клопотання експертів не задоволено (а. с. 101 т. 1). 05 квітня 2019 року КНДІСЕ направлено повідомлення про неможливість надання висновку судово-технічної експертизи документів в зв`язку з відсутністю оригіналу досліджуваного документа (а. с. 106 - 107 т. 1). 04 липня 2019 року КНДІСЕ направлено повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи, оскільки 26 квітня 2019 року експертами заявлено клопотання про надання документів з достовірними вільними зразками підпису ОСОБА_1 в оригіналах різних документів, що наближені за часом виконання до досліджуваного документа, не менше 10-15 документів; станом на 04 липня 2019 року матеріали справи на адресу інституту не надійшли, клопотання не задоволено (а. с. 136 т. 1); 07 серпня 2019 року КНДІСЕ направлено повідомлення про неможливість надання висновку судово-технічної експертизи документів, оскільки умови проведення експертизи судом не погоджено, цивільна справа та досліджуваний документ - договір позики до інституту не повертались (а. с. 145 - 146 т. 1).

В судовому засіданні 17 вересня 2021 року представником відповідача заявлено клопотання про призначення технічної експертизи документів, в задоволенні якого судом першої інстанції було відмовлено з підстав недоцільності проведення експертизи, а також зважаючи на заперечення позивача проти вирізання тексту з договору і таким чином знищення документу, який підтверджує факт отримання позики відповідачем (а. с. 190 - 191 т. 1).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, що забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого судового рішення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, виконуючи процесуальний обов`язок суду щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, враховуючи правові висновки Верховного Суду в постанові від 11 серпня 2021 року в справі № 191/2591/19-ц, відповідно до якого дії суду, що сприяють встановленню істини у справі, в жодному разі не повинні сприйматися як дії щодо захисту однієї із сторін процесу, для перевірки доводів відповідача щодо відсутності його волевиявлення на укладення договору позики, що є обставиною, яка має значення для вирішення спору, в справі призначено технічну експертизу документів, виконання якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертизи поставлено наступне запитання: визначити, в якому порядку нанесені реквізити в договорі позики від 18 грудня 2012 року, укладеному між позикодавцем ОСОБА_2 та позичальником ОСОБА_1 , а саме, що раніше нанесено, підпис в договорі чи текст договору.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 30 березня 2023 року № 39358/21-33, встановити, у якій послідовності виконувалися друкований текст та підпис від імені ОСОБА_1 у договорі позики від 18 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не виявилось можливим з причини того, що на документ здійснювався термічний вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документу, що призвело до видозміни та зістарювання його реквізитів.

Таким чином, за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 30 березня 2023 року № 39358/21-33 експертом не надано беззаперечної відповіді, що підпис ОСОБА_1 в договорі позики від 18 грудня 2012 року було нанесено раніше тексту договору.

Оскільки за змістом договору позики його підписання позичальником свідчить про отримання ним грошових коштів, обумовлених договором позики, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, яким встановлено обставини укладання договору позики між сторонами та фактичну передачу грошових коштів, оскільки це передбачено п. 2.1 самого договору позики, а доводи апеляційної скарги, що грошові кошти в дійсності не передавались і судом першої інстанції ці обставини проігноровані, відхиляє як безпідставні.

За таких умов, відсутність окремо складеної розписки про передачу коштів не свідчить про безгрошовість позики.

Враховуючи вищевикладене, не можуть бути прийняті як нерелевантні посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України в постанові від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15, Верховного Суду в постановах від 10 грудня 2018 року в справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року в справі № 604/1038/16, про те, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом посилання апеляційної скарги на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16-ц, про те, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів, та в постанові від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц, в якій Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми.

Положеннями статті 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Зазначений висновок узгоджується з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідачем не оспорено зазначений договір позики; письмовим доказам у справі, зокрема договору позики від 18 грудня 2012 року, судом першої інстанції надано належної правової оцінки, тому доводи апеляційної скарги щодо безгрошовості позики є необґрунтованими.

Апеляційний суд враховує та погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу, що відповідачем змінювалась позиція щодо підстав невизнання позову, що може свідчити про намагання ухилення останнього від виконання договірних зобов`язань.

Зокрема, звертаючись в жовтні 2017 року з клопотанням про зупинення провадження в справі до набрання законної сили рішенням у справі № 334/2843/17 за його позовом про визнання договору недійсним, ОСОБА_1 підставами такого позову зазначив неналежність його підпису на договорі позики (а. с. 28, 32 т. 1); в клопотанні від 25 вересня 2018 року про призначення експертизи ОСОБА_1 просив поставити на вирішення експертизи питання, чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у договорі позики саме ОСОБА_1 чи іншою особою, чи відповідає фактична давність складання договору позики від 18 грудня 2012 року даті, якою цей договір було підписано, чи відповідає підпис на договорі позики від 18 грудня 2012 року тій даті, якою цей договір був підписаний, чи в один період часу були виконані печатний текст договору позики від 18 грудня 2012 року та підпис ОСОБА_1 в даному документі (а. с. 57 т. 1); в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначено, що підпис в договорі позики від 18 грудня 2012 року можливо може належати йому, проте він підписував багато документів та чистих аркушів і йому могли разом з іншими документами надати на підпис цей договір позики, проте волевиявлення на укладення цього договору у відповідача не було і грошових коштів від позивача він не отримував.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 309535,27 грн. та 3 % річних в розмірі 36000 грн. за період прострочення з 01 січня 2023 року по 01 листопада 2016 року відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк. При цьому суд першої інстанції перевірив розрахунок вказаних сум та врахував, що сума 3 % річних складає 36826,23 грн., однак позивачем до стягнення заявлено меншу суму 36000 грн.

Апеляційна скарга не містить спростування висновків рішення суду першої інстанції в наведеній частині, а також заперечень щодо арифметичної правильності нарахування даних сум.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги щодо порушення принципу неупередженості суду, зважаючи на те, що відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції не скористався правом на відвід, та відхиляє ці доводи як безпідставні.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не надано відповідачу можливості особисто надати пояснення по справі, апеляційний суд враховує наступне.

В судовому засіданні 17 вересня 2021 року представник відповідача ОСОБА_3 заявив клопотання про виклик в судове засідання відповідача, який бажає особисто прийняти участь в розгляді справи та надати суду з приводу укладення договору свої пояснення, а також повідомив, що в зв`язку з підробкою договору ОСОБА_1 звернувся до поліції, та в подальшому за заявою ОСОБА_1 порушено кримінальне провадження, про що ним надано копію витягу з ЄРДР від 16 лютого 2018 року (а. с. 180 - 181 т. 1).

Справа № 760/21895/16-ц перебуває в провадженні суду з 02 лютого 2017 року (а. с. 13 т. 1).

З листопада 2017 року відповідач ОСОБА_1 брав участь в судовому процесі через представника (а. с. 38 т. 1), а також особисто з`являвся в судові засідання 02 квітня 2018 року, 18 травня 2018 року, 25 вересня 2018 року, 02 лютого 2021 року (а. с. 45, 52, 59, 157 т. 1), отже мав неодноразову можливість надати пояснення по суті позову як особисто в судовому засіданні, так і шляхом подання письмових пояснень. Разом із тим, з`явившись в судове засідання востаннє 02 лютого 2021 року, ОСОБА_1 цим правом на свій розсуд не скористався і натомість просив оголосити перерву в зв`язку з відсутністю представника.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Таким чином, враховуючи тривалість розгляду справи та явку представника відповідача в судове засідання, у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для відкладення судового засідання і правомірно завершено розгляд справи з ухваленням рішення за участі позивача та представника відповідача.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на звернення ним до поліції із заявою про підробку договору позики висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом. Апеляційний суд враховує, що у витязі з ЄРДР від 16 лютого 2018 року відсутні відомості про оголошення принаймні підозри будь-якій особі, і будь-яких доказів процесуального руху за цим кримінальним провадженням станом на час ухвалення рішення відповідачем надано не було.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неправильне дослідження та оцінку доказів, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 травня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.