ПОСТАНОВА

Іменем України

12 липня 2023 року м. Кропивницький

справа № 405/6278/22

провадження № 22-ц/4809/798/23

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28.03.2023 та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.03.2023 у складі головуючого судді Шевченко І. М.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

16.11.2022 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити відповідача права користування житлом, а саме: індивідуальним житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом першої Кіровоградської державної нотаріальної контори Латушкіною О.О. 15.08.2006 року та зареєстрованого в реєстрі за №1-1736, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Малогон В.О. 05.12.2019 року і зареєстрованого в реєстрі за № 1003, стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2006 №1-1736 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.12.2019 №1003, на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Відповідач, яка за проханням сина позивача була зареєстрована в будинку з 01.02.2013, виїхала з місця реєстрації, понад рік відсутня за вказаною адресою. Фактичне місце проживання відповідача невідоме, позивачу відомо лише те, що відповідач проживає в іншій державі.

Реєстрація відповідача перешкоджає позивачу у реалізації прав власника, оскільки вона несе додаткові витрати по оплаті послуг за особу, яка зареєстрована і не проживає.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28.03.2023 позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_3 права користування житлом, а саме: індивідуальним житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом першої Кіровоградської державної нотаріальної контори Латушкіною О. О. 15.08.2006 та зареєстрованого в реєстрі за №1-1736, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Малогон В.О. 05.12.2019 і зареєстрованого в реєстрі за №1003.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.03.2023 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 17 826,11 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт не проживання відповідача ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджений наданими до суду доказами, зокрема актом від 23.08.2022, складеним та підписаним сусідами і завіреним головою Квартального комітету № 13 Пустовіт Н.О.

Суд дійшов висновку, що реєстрація відповідача за адресою спірного будинку створює перешкоди позивачу як власнику у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю, позов є обґрунтованим, тому підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Представник відповідача адвокат Майнард Н. О. подала апеляційну скаргу, в якій з підстав порушення норм процесуального права та неправильного застосування судом норм матеріального права ставить питання про скасування вказаного судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, та скасування додаткового рішення з відмовою у стягненні витрат на правничу допомогу, зважаючи на зловживання представником позивача правами сторони з метою безпідставного стягнення суми судових витрат на правничу допомогу.

Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вказує, що представник позивача адвокат Пузир В. О. зловживав процесуальними правами, приховував докази та затягував розгляд справи, не повідомив суд про місце проживання відповідача ОСОБА_3 , яка перебувала за кордоном, свідомо приховали цей факт від суду.

Стороною позивача створені недостовірні докази, що полягає у наданні суду довідки №83 від 11.08.2022, створеної головою квартального комітету Пустовіт Н.О., яка була допитана у судовому засіданні 20.03.2023 у справі №405/4399/22, де визнала, що жодного разу не бачила ні ОСОБА_2 ні її дитину у помешканні і всі данні у довідку внесла виключно зі слів власниці - ОСОБА_1 .

Додатково зазначає, що на підтвердження вартості витрат на правничу допомогу у сумі 17 726,11 грн представник позивача ОСОБА_4 не надав належного обґрунтування та підтвердження оплати понесення таких витрат, а також не обґрунтував обсяг, складність і необхідність надання такого комплекту правових витрат, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Представник позивача адвокат Пузир В. О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідача адвоката Майнард Н. О., яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника позивача адвоката Пузира В. О., який заперечував проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, додаткового рішення суду, у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

ОСОБА_1 належить житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2006 №1-1736, посвідченого державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори Латушкіною О.О., та свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.12.2019 №1003, виданого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Малогон В.О. (а.с.11-13).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади Кропивницької територіальної громади №2022/ від 10.11.2022 відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 01.02.2013 (а.с.14).

Відповідно до копії акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 23.08.2022, складеного та підписаного власником ОСОБА_1 , її сусідами та головою Квартального комітету №13, ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживає за місцем реєстрації (а.с.17).

Згідно копії листа Кропивницької міської ради від 04.11.2022 позивачу роз`яснено право на звернення до суду щодо зняття з реєстрації місця проживання громадянки ОСОБА_3 і вирішення питання позбавлення права користування житловим приміщенням (а.с.18-19).

Згідно інформації, наданої Державною прикордонною службою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неодноразово впродовж 2020-2022 років перетинала державний кордон України та тривалий час перебувала за межами України. В останнє ОСОБА_5 перетнула кордон на виїзд з України в пункті пропуску Шегині 22.02.2022, інших даних, зокрема про її повернення немає (а.с.55, 74 зв., 76).

Відповідно до наданої Подільським відділом УДМС України в Кіровоградській області ДМС України інформації, 25.08.2021 до міграційної служби зверталася громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , з питання оформлення паспорта громадянина України та отримала паспорт громадянина України № НОМЕР_2 , виданий 08.09.2021 органом 3511, було здійснено обмін в зв`язку зі міною прізвища « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » згідно виписки із запису про реєстрацію шлюбу, виданої 22.05.2021 у Республіці Словенія (а.с.59-64).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача адвокат Майнард Н. О. визнала той факт, що ОСОБА_2 не проживала за адресою своєї реєстрації у належному ОСОБА_1 будинку понад рік до звернення до суду останньої з цим позовом, оскільки з квітня 2021 року виїхала з України і після створення іншої сім`ї з громадянином іншої держави постійно проживала закордоном, періодично приїзжала в Україну до своєї неповнолітньої доньки. Проте позивач не намагалась вирішити питання зняття ОСОБА_3 з реєстрації у позасудовий спосіб, не зверталась до неї особисто з цього приводу.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналізуючи вказані норми матеріального права, можна дійти висновку, що користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Відповідно до цивільного процесуального закону позивач має довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Системний аналіз положень статей 383, 391, 405 ЦК України та положень статей 150, 156 ЖК Української РСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР дає підстави дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

До спірних відносин підлягає застосуванню частина друга статті 405 ЦК України, яка регулює втрату права на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основопложних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Легітимною метою у цій справі є захист прав власника будинку, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом користування спірним будинком відповідачем, яка тривалий час не проживає у ньому.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 88 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою статтею 129 Конституції України.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо застосування норм права щодо припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла.

У цій справі спір виник щодо користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проживає його власник позивач ОСОБА_1 та зареєстровані її син ОСОБА_8 , онука ОСОБА_9 , співмешканка сина ОСОБА_10 (відповідач у справі).

Факт не проживання відповідача ОСОБА_3 в будинку понад встановлені законом (ст. 405 ЦК) строки підтверджено належними і допустимими доказами, визнаний її представником в засіданні апеляційного суду.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що реєстрація місця проживання ОСОБА_3 , яка не є членом сім`ї власника житла, за адресою належного ОСОБА_1 будинку створює останній перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю.

Інтереси позивача як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї ОСОБА_3 , яка створила іншу сім`ю, тривалий час проживає у іншій державі, фактично втратила інтерес і потребу у спірному житлі.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

Суд першої інстанції правомірно вважав, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням, оскільки без поважних причин не проживає у спірному будинку понад строки, встановлені законом.

Отже, у справі, що переглядається, інтереси позивача як власника житла перевищують інтереси відповідача, яка після створення іншої сім`ї змінила місце постійного проживання і не користується будинком, де зареєстрована.

Фактично суд вирішив спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Суд оцінив допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, зважаючи на принцип змагальності та відсутність належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог, дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції враховує визнання представником відповідача у судовому засіданні факту, що переїзд відбувся за власним бажанням ОСОБА_3 , зазначає, що посилання в апеляційній скарзі на недоведеність підстав позову не узгоджуються із наявними у матеріалах справи доказами щодо тривалої відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації у спірному будинку, створення іншої сім`ї, виїзд за межі України.

Водночас районним судом помилково застосовано до спірних правовідносин положення ст. ст. 71-72 ЖК України, що стосуються правовідносин договору найму житлового приміщення і не регулюють правовідносини сервітуту, урегульовані главою 32 ЦК України.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги.

Стаття 376 ЦПК України передбачає підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Зокрема, підставами для зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28.03.2023 підлягає зміні в мотивувальній частині з підстав, зазначених у цій постанові.

Щодо судових витрат та додаткового рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи (п.1, 4 ч. 3 ст. 132 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 - 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Доказами в цивільному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Частиною 8 статті 141 ЦІІК України встановлено, що докази розміру витрат , які сторона сплатила у зв`язку із розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представником позивача адвокатом Пузир В. О. надано до суду: договір про надання правової допомоги № 15/22 від 08.08.2022 року з переліком вартості юридичних послуг та орієнтовним переліком юридичних послуг і їх вартість, акт наданих послуг № 15/22-1 від 15.11.2022 року на суму 12 801,11 грн. та квитанція про сплату вказаної суми ОСОБА_1 від 15.11.2022 року; акт наданих послуг № 15/22-2 від 28.03.2023 року на суму 5 025 грн. та рахунок № 15/22-2 від 28.03.2023 року про оплату ОСОБА_1 вказаної суми, а всього на суму 17 826,11 грн.

Суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про задоволення заяви представника позивача адвоката Пузира В.О. про ухвалення додаткового рішення та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 17 826,11 грн, розмір яких доведено належними й допустимими доказами, є співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28.03.2023 змінити.

Викласти мотивувальну частину рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28.03.2023 в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28.03.2023 та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.03.2023 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко