Номер провадження: 22-ц/813/1184/23
Справа № 523/4244/19
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року, ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 та автомобіль «Toyota Carina», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільним сумісним майном подружжя.

Ухвалою цього ж суду від 27 квітня 2021 року виправлено описку в рішенні Суворовського районного суду м.Одеси від 14.04.2021 р. у справі №523/4244/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, та правильно читати в другому абзаці резолютивної частини : "1/4" замість "1/8".

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2021 року та постановити нове рішення, яким визнати квартири АДРЕСА_2 такою, що належить йому на праві особистої приватної власності та визнати автомобіль «Toyota Carina», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 таким, що належить йому на праві особистої приватної власності.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В ході апеляційного розгляду справи від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надійшла заява, у якій представник просить розгляд справи №523/4244/19 провести без участі ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 ,за наявними матеріалами справи та зазначив, що проти апеляційної скарги заперечує у повному обсязі, оскільки вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

В судове засідання суду апеляційної інстанції, призначеного на 16.05.2023 року учасники процесу до суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та довідками секретаря судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 04.08.2001 року, про що свідчить свідоцтво про укладання шлюбу серії НОМЕР_2 від 04.08.2001р., видане відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис №599. Після укладання шлюбу позивач змінила прізвище на « ОСОБА_5 » (а.с.19).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 26.08.2008р. Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м.Одесі, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 26.02.2008р., актовий запис №111 (а.с.20).

Сторонами повторно укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 , видане 01.03.2012р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №149 (а.с.21).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 25.10.2017р. у справі №523/11675/17 шлюб розірвано (а.с.17).

Судом також встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.11.1999р., виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в рівних частках, зареєстровано і записано у реєстрову книгу на №І6-6580 (а.с.30).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.12.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. та зареєстрованого у реєстрі за №6216, ОСОБА_6 , ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_8 ), ОСОБА_7 продали квартиру АДРЕСА_3 за 15117 грн (а.с.32).

Як вбачається з попереднього договору купівлі-продажу від 30.10.2003р. ОСОБА_2 зобов`язується заключити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , у строк до 29.12.2003р. за грошову суму у розмірі 135150 грн., що еквівалентно 25500 доларів США (а.с.34).

Згідно з договором купівлі-продажу від 23.12.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. та зареєстрованого у реєстрі за №6213, ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 купили квартиру АДРЕСА_1 за 20664 грн (а.с.33).

Згідно відповіді Міністерства внутрішніх справ України на звернення №0-, за запитом по індивідуальному податковому номеру відповідача встановлено, що за ним зареєстрований транспортний засіб бренду «Toyota» моделі «Carina» 1997 року, дата реєстрації 02.12.2016р., об`єм двигуна 1998 (а.с.42).

Відповідно до висновку зі звіту з незалежної оцінки майна, виданого товарною біржею «ПРОФІ-Т» 07.06.2019р. ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 (без урахування ПДВ) складає 702423 грн. за курсом НБУ на дату оцінки 26,7950 грн за 1 долар США (а.с.88).

Довідкою за результатами проведення маркетингового аналізу з визначення найбільш імовірної ринкової вартості легкового автомобіля TOYOTA CARINA, д/н НОМЕР_1 , 1997 р. вип., наданого 07.06.2019р. товарною біржею «ПРОФІ-Т» визначено, що середня ринкова вартість легкового автомобіля «Toyota Carina», 1997 р. вип., об`єм двигуна 1998 см. куб, складає 4630 доларів США або за курсом НБУ на 07.06.2019 року (1 долар США = 26,7950 грн) - 124061 грн (а.с.102-105).

Договором купівлі-продажу транспортного засобу від 18.05.2019р., оформленого та підписаного сторонами у сервісному центрі 5147 РСЦ МВС в Одеській області №5147/2019/1471405, підтверджено факт продажу ОСОБА_1 транспортного засобу марки «Toyota» моделі «Carina», номер кузова № НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 , номерний знак НОМЕР_1 (а.с.119).

Постановою про арешт майна боржника від 21.12.2018р., виданого Першим Суворовським ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області, на рухоме майно ОСОБА_1 накладено арешт терміном дії до 12.01.2024р., на підтвердження чого надано Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, сформованого 12.01.2019р. (а.с.128).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд дійшоввисновку про часткове задоволення вимог та визнання 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 та автомобіль «Toyota Carina», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільним сумісним майном подружжя.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, за нормами ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,

користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства,

доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За частиною першою ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Судовим розглядом справи встановлено, що квартира АДРЕСА_3 , в якій 1/3 частини належала позивачці була продана в один день з придбанням квартири АДРЕСА_1 .

Виходячи із вартості проданої квартири, вказаної в договорі, 1/3 частини належної позивачці склала - 5039 грн. (15117 грн./3).

Вартість квартири АДРЕСА_1 за договором склала 20664 грн, а 1/4 її частини - 5166 грн. (20664 грн/4).

Отже, враховуючи наведене, районий суд дійшов висновку, що 1/4 частини квартири №224 придбана позивачкою є її особистою приватною власністю, оскільки була придбана за рахунок особистих коштів, а інша 1/4 частини зареєстрована на ім`я відповідача є спільним майном подружжя, і складає для кожного по 1/8 частині.

Слід зазначити, що звертаючись до суду із вказаною апеляційною скаргою, ОСОБА_1 в цій частині висновки суду не оспорює та жодного доводу на спростування наведенного не зазначає, проте посилається на те, що суд залишив поза увагою той факт, що ним незадовго до придбання спірної квартири була продана квартира його батьків за адресою: АДРЕСА_5 за 25000 доларів США, де йому належала частина в праві власності (копія якого долучена ним до матеріалів справи), а отже він мав на руках значну грошову суму - 6250 доларів США для придбання спільного із дружиною майна, а тому його частина (1/4) в спірній квартирі, як і частина позивачки є такою, що придбана за його особисті кошти й не входить до складу спірного майна подружжя.

Проте вказані доводи апелянта є необгрунтованими, з огляду на наступне.

Так, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Ретельно перевіривши матеріали справи, апеляційний суд не встановив наявність у матеріалах справи копії договору, на який посилається апелянт. Однак на а.с. 116 міститься долучена ОСОБА_1 копія довіреності від 20.01.2003 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_9 продати належну йому на праві приватної власності, частину квартири під номером АДРЕСА_6 .

Жодних доказів того, що ОСОБА_1 продав свою частину належної йому квартири за зазначеною адресою - матеріали справи не містять та відповідно і жодних доказів того, що інша частини спірної квартири АДРЕСА_1 була придбана саме за його особисті грошові кошти - матеріали справи не містять на відповідачем до суду не надано.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Отже всупереч вимог вищевказаних норм процесуального закону відповідач не спростував встановленої частиною 2 статті 60 СК України презумпції спільної сумісної власності подружжя на об`єкти, набуті під час шлюбу.

Безпідставними є і твердження апелянта стосовно того, що автомобіль, який судом віднесено до спільного майна подружжя, на його думку таким не є, оскільки був придбаний в той час, коли між сторонами фактично припинились шлюбні відносини, оскільки вони не спілкувались і не вели спільне господарство.

Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено в постановах Верховного Суду України від 19 червня та 02 жовтня 2013 року, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Так, згідно наявної у матеріалах справи відповіді Міністерства внутрішніх справ України на звернення №0-, за запитом по індивідуальному податковому номеру відповідача встановлено, що за ним зареєстрований транспортний засіб бренду «Toyota» моделі «Carina» 1997 року, дата реєстрації 02.12.2016р., об`єм двигуна 1998 (а.с.42).

З наведенного вбачається, що спірний автомобіль було придбано у грудні 2016 року, в той час як встановлено матеріалами справи шлюб між сторонами (повторний) було розірвано 25.10.2017р. заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси, справа №523/11675/17 (а.с.17), що повністю спростовує доводи апелянта.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, аналізуючи досліджені докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01.06.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова