КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 753/7420/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7928/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М.,Борисової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 8 листопада 2022 року (суддя Заставенко М.О.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

встановив:

у липні 2022 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення із відповідачів у солідарному порядку заборгованість за послуги з постачання гарячої води у розмірі 66 888грн 77 коп., інфляційну складову боргу в розмірі 10 545грн 61 коп., 3 % річних у розмірі 4 561грн 82 коп. та судовий збір в розмірі 2 481грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що ним здійснюється надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у будинок АДРЕСА_1 , в тому числі і у квартиру АДРЕСА_2 , в якій проживають відповідачі та користуються цими послугами.

Позивач стверджував, що відповідачі з лютого 2017 року своєчасно не сплачували за отримані послуги із гарячого водопостачання, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 23 лютого 2022 року складала 66 888грн 77 коп.

Позивач зазначав, що відповідачі упродовж певного періоду часу споживають послуги без укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, однак не дивлячись на це, зобов`язані оплатити всі фактично спожиті ними послуги, оскільки відсутність договору не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг.

Також позивач вважав, що заборгованість підлягає стягненню з врахуванням положень ст. 625 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 8 листопада 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення станом на 23 лютого 2022 року в розмірі 66 888,77грн, інфляційні втрати в розмірі 10 545,61грн, 3% річних у розмірі 4 561,82грн, всього 81 996,20коп. Проведено розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідач зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26 листопада 2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 мають у рівних частинах ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а він тільки має право на проживання у квартирі і не є співвласником.

Також відповідач посилається на те, що він та інші співвідповідачі тривалий час не мешкають у квартирі, ні він, ні інші співвідповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд даної цивільної справи та не мали можливості у встановлений судом строк подати свої заперечення проти позовних вимог та заявити про пропуск позивачем строку позовної давності за своїми вимогами, оскільки він просив стягнути заборгованість за період із 1 лютого 2017 року по 15 липня 2022 року, при тому що загальна позовна давність для спірних правовідносин становить три роки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що позов був правомірно заявлений до відповідачів, оскільки мешканці та власники квартири користувались послугами, які надавав позивач та не повідомляли його про зміну складу співвласників та користувачів послуг. Крім цього зазначає, що відповідачі, які виконають зобов`язання, не будуть позбавлені права стягнуті ці кошти із інших мешканців житла, відповідно до частки споживання кожного.

Також представник позивача не погоджується з доводами відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності, оскільки відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID - 19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Оскільки з 12 березня 2020 року на всій території України встановлений карантин, а строк позовної давності на період його дії продовжений, відтак борг нарахований в межах строку позовної давності.

Крім того представник позивач зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID - 19) заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, однак, враховуючи позицію Верховного Суду, така заборона не стосується 3 % річних та інфляційних втрат, які передбачені ст. 625 ЦК України, та які не є неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, яка має компенсаційний характер.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без виклику учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 01 червня 2012 року № 189 (переоформлено рішенням від 21 червня 2016 року № 1159) видана Ліцензія на вид господарської діяльності - постачання теплової енергії (с.с. 22).

Відповідно п. 3.3. статуту ТОВ «Євро-Реконструкція», основними видами господарської діяльності товариства, серед іншого, є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії споживачам; надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої види (с.с. 19-21).

ТОВ «Євро-Реконструкція» здійснює надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води у будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідачем ОСОБА_1 не заперечується.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_3 (с.с. 42). Також у квартирі зареєстровані ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, з лютого 2017 року по лютий 2022 року у відповідачів утворилася заборгованість у сумі 66 888,77грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, відповідачі не вносили плату за отриманні послуги з постачання гарячої води, у результаті чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню у примусовому порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Правовідносини між виконавцем послуг з гарячого водопостачання та споживачем - фізичною особою регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 та діяли до 22 лютого 2022 року.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а споживачем - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а також одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», редакція якого діяла до 9 грудня 2017 року та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Поняття виробника та постачальника комунальних послуг також визначено Положенням про порядок розрахунків за комунальні послуги між виробниками (постачальниками), виконавцями і споживачами послуг водопостачання, водовідведення і теплопостачання в умовах використання засобів обліку споживання води і теплової енергії в житловому фонді та підвищення економічної зацікавленості споживачів у їх встановленні за власні кошти, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 55, відповідно до якого виробниками (постачальниками) холодної і гарячої води та теплової енергії є підприємства і організації, які за договорами надають виконавцям та споживачам комунальні послуги; виконавцями послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають комунальні послуги споживачам (житлово-експлуатаційні та інші організації).

Зазначені норми законодавства чітко визначають, що виконавцями житлово-комунальних послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають житлово-комунальні послуги споживачам.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

10 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» у новій редакції.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тут і далі у редакції від 9 листопада 2017 року, визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які діяли до 22 лютого 2022 року, (далі Правила) регулювали відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Правилами встановлено, що централізоване постачання холодної та гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання.

Відповідач ОСОБА_1 не заперечує, що позивач надає послуги з гарячого водопостачання у будинку АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 9 Правил квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік.

Відповідно до пункту 10 Правил оплата послуг за показаннями квартирних засобів обліку провадиться лише у разі здійснення обліку в усіх точках розбору холодної та гарячої води у квартирі незалежно від наявності засобів обліку на вводах у багатоквартирний будинок.

Справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку.

Пунктом 11 Правил встановлено, що плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку води, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання у таких випадках: у разі відсутності засобів обліку води, встановлених у квартирі (будинку садибного типу); у разі несправності квартирних засобів обліку, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення; у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку за розрахунковий період з подальшим перерахунком відповідно до пункту 18 цих Правил.

У пункті 21 Правил зазначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.

Матеріали справи не містять доказів, що у квартирі відповідачів у спірний період був встановлений засіб обліку гарячої води, який взятий на облік позивачем, не посилається на вказані обставини і відповідач ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, також в матеріалах справи відсутні докази встановлення будинкового засобу обліку води у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , а відтак нарахування за постачання гарячої води здійснюється за установленими нормами, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з розрахунком заборгованості вбачається, що відповідачі з лютого 2017 року не вносили у повному обсязі плату за гаряче водопостачання, хоча при нарахуванні оплати послуг враховувалися позивачем пільги, які мають відповідачі, та надану державною субсидію, у результаті чого виникла заборгованість у сумі 66 888,77грн.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі тривалий час у квартирі не проживають і послугами не користуються, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень пункту 6 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції 2017 року, споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

У пункті 29 Правил зазначено, що споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Отже, споживач має право не сплачувати вартість житлово-комунальних послуг у випадку, якщо він подасть відповідну письмову заяву до надавача послуг та документально оформить свою відсутність в квартирі.

Відповідачем ОСОБА_1 не надано доказів звернення до ТОВ «Євро-Реконструкція» із заявою про не проживання у квартирі АДРЕСА_3 у спірний період та що він бажає припинити отримання житлово-комунальних послуг на певний час, зокрема, на час його відсутності за вказаною адресою, а тому підстав для звільнення відповідача від оплати житлово-комунальних послуг немає.

Надані апеляційному суду довідки про не проживання відповідача ОСОБА_1 у квартирі, не можуть бути підставою для звільнення його від оплати за житлово-комунальні послуги у спірний період, оскільки такі документи він зобов`язаний був надати до надавача послуг і у спірний період.

Не позбавлений можливості відповідач звернутися до позивача з такими документами і у даний час.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції не оскаржують, а відповідач ОСОБА_1 не надав документи, які підтверджують його повноваження представляти інтереси інших відповідачів, тому апеляційний суд відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядає рішення суду в частині задоволення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Також апеляційна скарга не містить доводів незаконності рішення суду в частині застосування положень ч. 1 ст. 625 ЦК України, тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в частині стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на пропуск позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, є необґрунтованими.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з обслуговування будинку та прибудинкової території, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався і діяв на час пред`явлення даного позову.

З урахуванням того, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 21 березня 2020 року, вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідачів пред`явлені у межах позовної давності.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, тому відсутні підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 8 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

О.В. Борисова