КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Близнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - адвоката Баумана Юрія Тіберійовича на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року (суддя Гончарук В.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором оренди,

встановив:

у вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості у сумі 427 000грн та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 16 грудня 2017 року уклав з відповідачкою договір оренди нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , для використання під магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1». В цей же день сторонами був підписаний акт приймання-передачі даного приміщення. Згідно умов договору, приміщення надавалось відповідачці на термін із 16 грудня 2017 року по 14 січня 2019 року, а орендна плата нараховувалась із 15 січня 2018 року в розмірі 27 000грн на місяць та повинна була сплачуватись не пізніше 16-го числа поточного місяця, за який здійснюється оплата.

Позивач стверджував, що відповідачка належним чином не виконувала умови договору в частині сплати орендної плати, у зв`язку з чим виникла заборгованість, тому 16 травня 2019 року він направив їй претензію щодо погашення заборгованості за вказаним договором в сумі 265 000грн за період з травня 2018 року по квітень 2019 року, однак його вимога залишилась без реагування.

Також позивач посилався на те, що він не наполягав на звільненні відповідачкою орендованого приміщення і та продовжила користуватись ним до листопада 2019 року, запевняючи його про те, що вона неодмінно погасить заборгованість, після чого звільнила приміщення без складання акту приймання-передачі, а тому загальна сума заборгованості на момент звернення із позовом збільшилася на 162 000грн та склала 427 000грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року позов задоволено, стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди в розмірі 427 000грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 724грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 5 липня 2023 року заяву

представника відповідачки про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі представник ФОП ОСОБА_1 - адвокат Бауман Ю.Т. просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючи на його незаконність та необґрунтованість.

Представник відповідачки зазначає, що ФОП ОСОБА_1 фактично не приступила до використання орендованого нежитлового приміщення, не перевезла до нього свої речі та виробниче обладнання, оскільки орендоване нею приміщення було зайнято іншою особою - ОСОБА_3 за згоди орендодавця, що відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України є підставою для звільнення її від орендної плати через неможливість використання приміщення за обставин, що від неї не залежать, що узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 8 травня 2018 року у справі № 910/7495/16. Вказане також підтверджується тим, що згідно умов вказаного договору оренди, відповідачка, як орендар, мала б сплачувати вартість комунальних послуг та укласти із ЖБК «Зварювальник-1» договір про надання послуг з обслуговування будинку та прибудинкової території, проте, орендодавець жодного разу не виставив та не надіслав їй рахунку на оплату вартості комунальних послуг, а будь-якого договору з ЖБК вона не укладала.

Також представник відповідачки посилається на те, що матеріали справи містять докази використання нежитлового приміщення ОСОБА_3 , зокрема скріншоти з веб-сайтів, по яких можна встановити, що у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 розташована будівельна компанія «LozySauna», власником якої є ОСОБА_4 , та відповідь ЖБК «Зварювальник-1» на його адвокатський запит, згідно якої голова ЖБК не може підтвердити факт використання відповідачкою спірного нежитлового приміщення у 2017 - 2019 року, зазначаючи, що там здійснювали свою діяльність особи, що займалися реалізацію виробів з дерева, в той час у ФОП ОСОБА_1 відсутній код КВЕД, який би передбачав можливість здійснення нею такої діяльності. Крім того, в матеріалах справи наявна розписка, згідно якої Потятинник Ю.Р. , діючи в інтересах позивача, отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 54 000грн в рахунок орендної плати за договором оренди від 16 грудня 2017 року за перший та останній місяці дії договору оренди.

Представник відповідачки вважає, що між позивачем та відповідачкою орендні правовідносини фактично не виникли, оскільки сторони не приступили до виконання договору оренди нежитлового приміщення від 16 грудня 2017 року.

Крім цього, представник відповідачки посилається на неналежне дослідження судом поважності причин неявки відповідачки у судові засідання та неможливості подання нею відзиву на позовну заяву, оскільки відповідачка не була належним чином повідомлена про судові засіданні, а направленні судові повістки були повернуті до суду за закінченням терміну зберігання, що не є належним повідомленням сторони про судове засідання.

Представник відповідачки зазначає, що відповідачка не проживає за адресою, зазначеною у позовній заяві, тому вона не знала про даний позов і про судовий розгляд справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Потятинник Ю.Р. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача зазначає, що стороною договору оренди від 16 грудня 2017 року є саме відповідачка, а не ОСОБА_4 , з яким позивач будь-яких договорів не укладав.

Представник позивача вважає, що відповідачка ймовірна могла без згоди позивача

допустити до орендованого житлового приміщення інших осіб, зокрема, і ОСОБА_4 , з яким вона мала ділові стосунки та плани щодо спільного ведення підприємницької діяльності.

Також представник позивача зазначає, що підстав для звільнення відповідачки від сплати орендної плати на підставі частини 6 статті 372 ЦК України немає, оскільки саме відповідачка, а не позивач, допустила суперечливу поведінку, так як уклавши договір оренди, перестала сплачувати орендну плату та допустила у приміщення інших осіб.

Представник позивача вважає, що наявна в матеріалах справи розписка про отримання ним від ОСОБА_4 коштів у розмірі 54 000грн не може вважатись належним доказом на підтвердження сплати відповідачкою орендної плати, так як в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують повноваження ОСОБА_4 діяти від імені орендаря, тобто відповідачки. Однак, при визначенні заборгованості, позивачем було враховано сплату орендарем 54 000грн.

Крім цього представник позивача зазначає, що навіть за умови реалізації сторонньою особою в орендованому приміщенні виробів з дерева, відповідачка не звільняється від цивільно-правової відповідальності по сплаті заборгованості зі сплати орендної плати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення відповідачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Баумана Ю.Т., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника позивача Потятинника Ю.Р , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, пояснення свідка ОСОБА_4 , вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з

опонентом.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Отже, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на перегляд заочного судового рішення, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд, до якого також відноситься і право на перегляд заочного рішення.

В матеріалах справи міститься копія судової повістки від 11 жовтня 2021 року про виклик ОСОБА_1 у судове засідання, призначене на 9 листопада 2021 року. Конверт з повісткою повернувся до суду без вручення з відміткою листоноші «за закінченням строку зберігання» (с.с.32). При цьому, судова повістки направлена на адресу « АДРЕСА_2 », тобто без зазначення квартири 155 , де була зареєстрована відповідачка.

Також матеріали справи містять копію повістки від 12 листопада 2021 року на ім`я ОСОБА_1 про виклик її у судове засідання на 14 грудня 2021 року, однак, відомостей про вручення даної повістки відповідачці або її повернення до суду, матеріали справи не містять.

Вказані обставини не були взяті судом до уваги при розгляді заяви відповідачки про перегляд заочного рішення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового судового рішення апеляційним судом.

З наданих суду документів встановлено, що 16 грудня 2017 року між ОСОБА_2 (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) був укладений договір оренди нежилих приміщень, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в платне користування - оренду нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74,8 кв. м. для використання під салон магазин - «ІНФОРМАЦІЯ_1» (п. 1.1 договору).

Згідно п. 7.1 договору оренди, приміщення надається орендарю на термін з 16 грудня 2017 року до 14 січня 2019 року, а орендна плата рахується з 15 січня 2018 року.

Пунктом 5.1., 5.3. договору сторони погодили розмір щомісячної орендної плати у сумі 27 000 гривень, яка вноситься орендарем не пізніше 16 числа поточного місяця, за який здійснюється оплата.

Відповідно до пункту 3 договору, вступ орендаря у користування приміщенням за даним договором настає з дати набрання ним чинності згідно п. 7.1. та одночасно з підписанням сторонами акту приймання-передавання. Після закінчення терміну дії договору згідно п. 7.1. орендар повинен звільнити приміщення у одноденний термін та передати їх орендодавцю по акту приймання-передавання.

16 грудня 2017 року сторонами був підписаний акт приймання - передачі нежилого

приміщення, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 74,8 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у придатному для використання стані, передавши один екземпляр ключів від даного приміщення. Сторони підтвердили, що орендар сплатив орендодавцю орендну плату за перший та останній місяць у розмірі 54 000грн (с.с.8).

Під час апеляційного розгляду відповідачка не заперечувала підписання договору та акту приймання-передачі.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 759, частиною першою статті 761, частиною першою статті 762 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Під час апеляційного розгляду відповідачка не заперечувала, що не сплачувала орендні платежі.

Відповідно до частини шостої статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Тлумачення частини шостої статті 762 ЦК України свідчить, що звільнення наймача від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним поширюється тільки на ті випадки, за яких зовсім неможливо користуватися предметом найму. Саме тому закріплюється звільнення від виконання обов`язку за весь час. Обставини, за які не відповідає наймач, повинні охоплювати собою ті ситуації, за яких користування річчю неможливе або можливе тільки певною мірою внаслідок недоліків майна чи дій (бездіяльності) наймодавця.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідачка, як сторона по справі, зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідачка визнала, що не повідомляла позивача про неможливість користування нежитловим приміщенням у зв`язку із його зайнятістю ОСОБА_4 , однак, у підтвердження своїх доводів посилається на розписку від 16 грудня 2017 року, згідно якої Потятинник Ю.Р. , який діяв від імені ОСОБА_2 , отримав від ОСОБА_4 54 000грн в рахунок орендної плати за договором оренди (с.с.85), що, на її думку, свідчить про те, що саме ОСОБА_6 орендував у позивача приміщення, на лист голови ЖБК «Зварювальник-1» про те, що орендоване приміщення у період з 2017 року по 2019 рік перебувало у користуванні осіб, які займались виробництвом дерев`яних виробів (с.с.86), та на пояснення ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_4 під час апеляційного розгляду пояснив, що у 2016 році вони з ОСОБА_1 домовились розпочати спільну справу, знайшли приміщення для цього і

ОСОБА_1 уклала договір оренди. Однак, спільної діяльності вони не здійснювали.

Свідок ОСОБА_4 підтвердив, що сплачував представнику позивача 54 000грн за оренду приміщення та використовував приміщення, сплачуючи орендну плату, до початку березня 2019 року, коли він звільнив приміщення, віддав ключі від приміщення та перестав ним користуватися. Однак, свідок не надав докази оплати орендної плати, крім розписки на 54 000грн, а також доказів передачі приміщення та ключів від нього позивачу або його представнику, а також не зміг повідомити кому саме він передав ключі від приміщення.

Колегія суддів вважає, що вищезазначені документи, як і пояснення свідка ОСОБА_4 , не є належними доказами, які підтверджують наявність правових підстав для звільнення відповідачки від виконання обов`язку по оплаті орендних платежів за укладеним нею договором, оскільки відповідачка не повідомила позивача або його представника про неможливість користуватися приміщенням, яке отримала згідно акту прийому-передачі, а також не повернула приміщення позивачу по відповідному акту, як передбачено умовами договору.

Оплата ОСОБА_4 54 000грн орендної плати за перший та останній місяць оренди приміщення не свідчить, що саме ОСОБА_4 був орендарем приміщень, так як договір оренди з ним укладений не був. При цьому позивач визнає, що орендна плата за перший та останній місяць оренди була сплачена.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Уклавши договір оренди нежилих приміщень від 16 грудня 2017 року на умовах, викладених у ньому, відповідачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Оскільки факт укладення договору між сторонами належним чином підтверджений, відповідачка згідно акту прийому-передачі прийняла у позивача вказане у договорі приміщення, жодних заперечень стосовно умов договору під час строку його дії нею не висловлювалось, доказів погодження із позивачем права допуску в орендоване приміщення третіх осіб для здійснення господарської діяльності відповідачкою не надано, як і не надано доказів здійснення платежів за укладеним договором оренди, крім оплати за перший та останній місяці дії договору, позивачем доведено порушення відповідачкою взятих на себе зобов`язань, а заборгованість з орендних платежів підлягає стягненню у примусовому порядку саме з відповідачки, як сторони договору.

Також позивачкою не було надано доказів звільнення приміщення у березні 2019 року та повернення його позивачу на підставі акту приймання-передачі, а відтак колегія суддів вважає, що позивач має правові підстави для вимоги сплатити оренду плату до моменту повернення у своє користування предмета оренди.

Доводи апеляційної скарги, що позивачка не користувалася приміщенням, взятим у оренду, та фактично не приступила до виконання зобов`язань за договором, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, так як відповідачкою не надано

доказів про повідомлення орендодавця про неможливість користуватися приміщенням та його повернення позивачу за актом приймання-передачі, як сторони погодили у пункті 3 договору оренди.

Позивач просив стягнути заборгованість за період з травня 2018 року по квітень 2019 року у сумі 265 000грн та з травня 2019 року по жовтень 2019 року у сумі 162000грн, що разом складає 427 000грн.

Зазначена сума відповідачкою спростована не була, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем за подачу позовної заяви, у розмірі 4 270грн.

Оскільки за результатами апеляційного розгляду позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України відповідачці не підлягають відшкодуванню понесені нею судові витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути з відповідачки понесені позивачем витрати на правничу допомогу у сумі 22 000грн. Свою вимогу підтвердив під час апеляційного розгляду.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, також витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та

надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

У підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, представник позивача додав до відзиву на апеляційну скаргу копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого на ім`я Потятинника Ю.Р. , та акт прийняття-передачі наданих послуг та отриманих коштів.

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення адвокатом Потятинником Ю.Р. була надана суду довіреність на представлення інтересів позивача ОСОБА_2 , сформована у системі «Електронний суд», яка не містить будь-яких умов надання правової допомоги.

Згідно акту прийняття-передачі наданих послуг від 10 вересня 2023 року, адвокат Потятинник Ю.Р. надав позивачу у період з 20 червня 2023 року по 10 вересня 2023 року наступні послуги: вивчення документів заяви про перегляд заочного рішення - 1 000грн; консультації, формування правової позиції - 500грн; складання заперечень на заяву про перегляд заочного рішення - 6 000грн; участь у судовому засіданні 5 липня 2023 року - 2 000грн; вивчення матеріалів апеляційної скарги - 2 000грн; консультації, формування правової позиції - 1 000грн; складання відзиву на апеляційну скаргу з клопотанням - 9500грн, а всього на 22 000грн.

Однак, ні позивачем, ні адвокатом Потятинником Ю.Р. суду не був наданий договір

про надання правової допомоги, який був би укладений між позивачем та адвокатом, який би містив умови надання правової допомоги та їх оплати.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги представника позивача про відшкодування позивачу понесених витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди в розмірі 427 000грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 270грн, а всього 431 270грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук