Справа № 943/1139/21 Головуючий у 1 інстанції: Кос І. Б.
Провадження № 22-ц/811/2566/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Буського районного суду Львівської області від 06 вересня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

у червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Буської міської ради Золочівського району Львівської області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на спадкове майно.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що в 1982 році її батьки набули право спільної сумісної власності подружжя на будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа якого становить 94 кв.м. Стверджує, що її батько, ОСОБА_7 , працював робітником у Буському міжколгоспбуді, а її мати, ОСОБА_8 , працювала колгоспницею в колгоспі «Заповіт Ілліча», однак, членами колгоспу не були, тому їхнє домогосподарство є «робітничим двором», головою якого був ОСОБА_7 . Зазначає, що після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина, що складається з 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 , яку в рівних частках, тобто по 1/4 частки, прийняли вона та її мати, ОСОБА_8 , які є спадкоємцями першої черги за законом та на день смерті постійно проживали зі спадкодавцем. Вважає, що інші спадкоємці за законом першої черги після смерті ОСОБА_7 , а саме, її рідні сестри - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , на день смерті спадкодавця не проживали постійно з ним за однією адресою та в шестимісячний строк не подавали заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, відтак, в розумінні ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР, чинному на день смерті ОСОБА_7 , вони вважаються такими, що відмовилися від спадщини. Вказує, що після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилася спадщина, що складається з 3/4 частки будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, яку вона прийняла на підставі заповіту, складеного 18 травня 2004 року, посвідченого секретарем виконкому Побужанської сільської ради, який є чинним та не скасованим. Наголошує, що за її заявою про прийняття спадщини за заповітом заведена спадкова справа №50/2021 від 13.04.2021 року, однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю реєстрації за спадкодавцем права власності на житловий будинок.

З наведених підстав просить:

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 06 вересня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що підставою позову є відмова приватного нотаріуса Буського районного нотаріального округу Львівської області Дячик А.В. у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_8 у зв`язку з відсутністю реєстрації за спадкодавцем права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , відтак, помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що приватний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок у загальному порядку, після чого нею припинено право власності на вищезазначений будинок шляхом подання державному реєстратору заяви про відмову від права власності. Зазначає, що підставою для подання заяви про відмову від права власності на будинок АДРЕСА_1 є наявність помилкових відомостей щодо особи забудовника та року побудови житлового будинку, однак, суд першої інстанції не надав оцінку цим аргументам. Вказує, що судом не досліджено докази, які мають значення для вирішення даної справи, а саме, план земельної ділянки, виданий на ім`я її матері та затверджений районним архітектором Буського району 27 червня 1979 року, рішення виконкому Буської районної ради народних депутатів Львівської області від 19 липня 1979 року №217 «Про надання дозволу ОСОБА_12 на індивідуально-житлове будівництво на старій ділянці, площею забудови 110 кв.м.», погосподарські книги с. Побужани станом на 1986-1988 роки, в якій внесені відомості про 1982 рік будівництва нового житлового будинку та його власників - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , довідку Буської міської ради Золочівського району Львівської області від 17 травня 2021 року №1700 «Про введення в 1982 році в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1 », технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого ліцензованим інженером з технічної інвентаризації від 18.05.2021 року, а також довідку-характеристику від 18 травня 2021 року, де зазначено 1982 рік забудови даного житлового будинку. Вважає, що реєстрація права власності за нею на спірний будинок у 2019 році, тобто, під час перебування її у шлюбі з ОСОБА_3 та після смерті спадкодавців, не свідчить про спільність майна подружжя, оскільки для юридичного статусу майна визначальним є не факт реєстрації прав на таке майно за час шлюбу, а факт набуття (створення) майна під час шлюбу. Наголошує, що у справах про визнання права власності на в порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець, який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що права Буської міської ради Львівської області на спірний будинок жодним чином не порушуються, оскільки право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 набуто позивачкою за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , а відтак, позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що з 09 червня 1984 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано рішенням Буського районного суду Львівської області від 23 лютого 2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України).

Рішенням виконавчого комітету Побужанської сільської ради Буського району Львівської області від 27 червня 2019 року № 22 «Про присвоєння поштової адреси будинку ОСОБА_1 » житловому будинку, побудованому ОСОБА_1 в 1988 році присвоїно поштову адресу: АДРЕСА_1 .

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № від 08 грудня 2020 року на підставі рішення від 27 червня 2019 року № 22 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 08 липня 2019 року.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Довідкою № 1700 від 17 травня 2021 року, виданою виконавчим комітетом Буської міської ради Золочівського району Львівської області, підтверджується, що згідно із записами погосподарської книги індивідуальний житловий будинок, забудовником якого була ОСОБА_12 , в АДРЕСА_1 , введений в експлуатацію в 1982 році.

Сам факт реєстрації права власності на спірний будинок за ОСОБА_1 , зважаючи на доведеність його побудови та введення в експлуатацію в 1982 році, тобто до укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , не дає підстав вважати, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 256533273 від 14 травня 2021 року підтверджується, що право власності ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 припинено 13 травня 2021 року.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про те, що спір щодо визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 виник між позивачкою та ОСОБА_3 , який на думку суду першої інстанції мав бути залученим до участі в справі в якості відповідача, є помилковими, оскільки спірний будинок введений в експлуатацію до укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а позивачка звернулася з позовом про визнання права власності в порядку спадкування після смерті батьків.

ОСОБА_3 не відноситься до кола спадкоємців після смерті батьків позивачки, якою заявлено позовні вимоги про визнання за нею права власності на майно в порядку спадкування.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) та від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18 (провадження 61-403ск19).

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим 29 березня 1963 року, підтверджується, що ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

12 вересня 1950 року ОСОБА_7 та ОСОБА_14 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_2 виданим повторно 06 лютого 1997 року. Після одруження прізвище дружини - ОСОБА_15 .

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 підтверджується, що ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є дочкою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 , виданим повторно 12 травня 1978 року, підтверджується, що ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є дочкою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_5 , виданим 06 квітня 1955 року, підтверджується, що ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є дочкою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

19 січня 1972 року ОСОБА_19 та ОСОБА_16 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_6 . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_20 .

15 квітня 1974 року ОСОБА_21 та ОСОБА_17 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_7 . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_22 .

24 липня 1976 року ОСОБА_23 та ОСОБА_18 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_8 . Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_22 .

Рішенням виконкому Буської районної ради депутатів трудящих від 19 липня 1979 року № 217 «Про надання дозволу на індивідуальне житлове будівництво гр. ОСОБА_24 » дозволено проводити індивідуальне житлове будівництво гр. ОСОБА_24 за типовим проектом згідно з планом відведеної земельної ділянки та планом забудови садиби.

Довідкою № 1700 від 17 травня 2021 року, виданою виконавчим комітетом Буської міської ради Золочівського району Львівської області, підтверджується, що згідно із записами погосподарської книги індивідуальний житловий будинок, забудовником якого була ОСОБА_12 , в АДРЕСА_1 , введений в експлуатацію в 1982 році.

Отже, житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності.

Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_9 , виданим 18 листопада 1995 року Яблунівською сільською радою народних депутатів Буського району Львівської області, підтверджується, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина до складу якої ввійшла 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою № 254 від 12 квітня 2021 року, виданою виконавчим комітетом Буської міської ради Золочівського району Львівської області, ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 заповіту на ОСОБА_8 не складав.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Пунктом 1 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року передбачено, що Цивільний кодекс України набирає чинності з 01 січня 2004 року.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР (в редакції чинній на день відкриття спадщини) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений у ст. 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини.

Статтею 529 ЦК УРСР передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відтак, до числа спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належать його дружина ОСОБА_8 та доньки - ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини від умовою або з застереженням .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії мають бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17.

Згідно з довідкою № 255 від 12 квітня 2021 року, виданою виконавчим комітетом Буської міської ради Золочівського району Львівської області, ОСОБА_1 на день смерті її батька, ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала з батьком і матір`ю в АДРЕСА_2 .

Оскільки протягом шести місяців з дня відкриття спадщини ніхто зі спадкоємців після смерті ОСОБА_7 не подав до нотаріальної контори заяву про її прийняття, зважаючи на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , які є спадкоємцями першої черги, постійно проживали зі спадкодавцем на день смерті, вони фактично вступили у володіння спадковим майном, а відтак, прийняли спадщину, що складається з 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 в рівних частках, тобто по 1/4 частці спірного житлового будинку кожною з них.

Крім того, в матеріалах справи наявні заяви ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , подані ними до суду першої інстанції, в яких вони зазначили, що не прийняли спадщину після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , не претендують на спадкове майно, а саме, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , побудований їхніми батьками у 1982 році, у зв`язку з чим підтримують позовні вимоги ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями і спорудами в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_10 , виданим 26 серпня 2008 року Побужанською сільською радою Буського району Львівської області, підтверджується, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На день смерті ОСОБА_8 з нею проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , дочка - ОСОБА_1 , зять - ОСОБА_3 , внучки - ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , що підтверджується довідкою № 256 від 12 квітня 2021 року, виданою виконавчим комітетом Буської міської ради Золочівського району Львівської області.

18 травня 2004 року ОСОБА_8 склала заповіт, посвідчений секретарем Побужанської сільської ради Мусій М.В., за яким усе її майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день її смерті заповіла у власність своїй дочці - ОСОБА_1 .

На день відкриття спадщини ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності володіла 1/2 часткою житлового будинку АДРЕСА_1 , а також 1/4 часткою цього будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , відтак, на день смерті ОСОБА_8 у її власності перебувало 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Статтею 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

13 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Буського районного нотаріального округу Львівської області Дячик А.В. із заявою про прийняття спадщини.

За заявою ОСОБА_1 приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Дячик А.В. заведена спадкова справа № 51/2021 після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з листом приватного нотаріуса Буського районного нотаріального округу Львівської області Дячик А.В. від 09 червня 2021 року № 176/102-14 приватним нотаріусом відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Подання заяви ОСОБА_1 до нотаріальної контори свідчить про прийняття нею спадщини після смерті матері, ОСОБА_8 .

З матеріалів справи вбачається, що осіб, які мають право на обов`язкову частку при спадкуванні за заповітом, немає.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що саме ОСОБА_1 після смерті матері успадкувала належну їй на день смерті 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , а відтак підставними та обґрунтованими є позовна вимога ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері, ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Оскільки у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування, а даний спір виник з приводу спадкування, а не з приводу майна колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а тому належними відповідачами у справі є спадкоємці після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які, як встановлено колегією суддів спадщину не прийняли, відмовилися від її прийняття, а відтак позивачка вірно зазначила відповідачем Буську міську раду Золочівського району Львівської області.

Вищенаведене спростовує висновки суду першої інстанції про те, що належним відповідачем у даній справі повинен бути залучений ОСОБА_3 , що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_1 , що є підставою для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та права власності на 3/4 частки цього ж самого житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 06 вересня 2022 року - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та право власності на 3/4 частки цього ж самого житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25.05.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк