ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4245/23 Справа № 204/755/21 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д. Космачевської Т.В.

секретар Кругман А.М., Керімова Бандюкова Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності сумісної власності на об`єкт нерухомого майна (суддя першої інстанції Черкез Д.Л., повний текст рішення складено 16 лютого 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності сумісної власності на об`єкт нерухомого майна, в якому просив визнати за ним праов власності на частину будинку АДРЕСА_1 , як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності сумісної власності на об`єкт нерухомого майна задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на частину будинку АДРЕСА_1 , як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , судовий збір у розмірі 5 675,00 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , та подала апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права та вказує на те, що позивачем під час розгляду справи не було надано жодного доказу того, що спірне майно було придбано за спільні кошти подружжя, а також не було взято до уваги, що спільна донька подружжя проживає разом із матір`ю у спірному будинку, а батько не сплачує аліменти на її утримання.

Також наголошує на тому, що спірний будинок був придбаний за кошти її батька, ОСОБА_3 після сплати заборгованості за кредитним договром ОСОБА_4 та особистої передачі 28.12.2012 року покупцю своїх готівкових коштів того ж дня було укладено договір купівлі-продажу.

Вказує на те, що після придбання будинку, ОСОБА_3 здійснював у ньому ремонт за власні кошти та без допомоги позивача.

ОСОБА_1 просила рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що спірний будинок було придбано в період фактичного знаходження у шлюбних відносинах за спільні грошові кошти подружжя та є спільною сумісною власністю.

ОСОБА_5 просила оскаржуване рішення залишити без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник Позивача ОСОБА_5 проти задоволення скарги заперечувала та просила залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного:

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 вересня 2001 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2017 року по справі № 200/18612/17 шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 15 вересня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції міста Дніпропетровська, актовий запис № 365 розірвано (а.с. 10). Вказане рішення суду набрало законної сили 30 січня 2018 року.

Під час перебування сторін у шлюбі, а саме 28 грудня 2012 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшаковою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1273, відповідач по справі ОСОБА_1 , діючи за згодою свого чоловіка позивача ОСОБА_2 , придбала нерухоме майно домоволодіння (з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами), що знаходиться в АДРЕСА_1 , та розташовано на земельній ділянці площею 0,0503 га (а.с. 70), що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 12430195 від 28 грудня 2012 року (а.с. 71).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності є рівними та дорівнюють по частині за кожним з них.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (спірну квартиру) не спростована.

Установлено, що спірний будинок придбано в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, за згодою позивача, право власності на яку зареєстровано за відповідачем, проте, належність вказаного майна до особистої приватної власності ОСОБА_1 , у цій справі не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на набуте в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, відповідачкою не спростована, що є його процесуальним обов`язком.

Суд першої інстанції правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та в інтересах сім`ї, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Посилання відповідачки на те, що пошуком будинку займався її батько та в подальшому придбав його за власні кошти, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірний будинок, придбаного в період шлюбу за нотаріально посвідченою згодою позивача, як другого з подружжя.

З метою спростування умов належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, відповідачем не доведено, що договір купівлі-продажу спірного майна укладено не в інтересах сім`ї, а у її власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах.

Доводи апеляційної скарги, що судом не встановлені фактичні обставини справи щодо походження коштів, за які придбане спірне нерухоме майно, зокрема погашення кредиту її батьком минулих власників будинку, та що спірне майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не заслуговують на увагу, оскільки аналогічні доводи були предметом дослідження і перевірки судом першої інстанції.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, у тому контексті, який, на думку відповідача свідчить про належність спірного будинку до її особистої власності, зокрема, як такої, що придбана за особисті кошти та не в інтересах сім`ї.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), оскільки висновки у цій справі стосувались вимог про визнання договору іпотеки недійсним, зокрема з тих підстав, що договір укладено без згоди особи, яка є співвласником предмета іпотеки в силу вимог статті 60 СК України і така обставина не спростована.

У наведеній справі відсутні ознаки подібності правовідносин зі справою, яка переглядається, зокрема предмет і підстави позовів, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин у цих справах є різними.

Аналогічне стосується посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, яка стосується розірвання договору довічного утримання.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційній скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д.Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 01 червня 2023 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи