Провадження № 22-ц/801/1141/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Стадника І. М., Матківської М. В.,

з участю секретаря судового засідання: Куленко О. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Антонюка В. В., в залі суду в м. Вінниці, повний текст судового рішення складено 27 березня 2023 року,

в цивільній справі № 127/17437/22 за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу,

встановив:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що він перебував з відповідачем у шлюбі з 05.10.2013, який зареєстровано відділом ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №2724. За час спільного проживання у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 .

У період перебування в шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею 27, 6 кв.м.

У зв`язку з тим, що домовленості щодо розміру часток у спільному майні подружжя між сторонами не досягнуто, шлюбного договору не укладалось. Крім того, відповідач фактично не визнає права власності на частину квартири, що стало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.

За наведених обставин позивач просив здійснити поділ майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та розділити маймо наступним чином: визнати за ОСОБА_2 право власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,5 кв.м.; житловою площею 27,6 кв.м. Решту 1/2 цієї квартири залишити у власності ОСОБА_1

16.11.2022 до суду першої інстанції від ОСОБА_1 надійшов зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю подружжя, набутого під час шлюбу, разом із заявою про поновлення процесуального строку.

Позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 в зустрічній позовній заяві зазначає, що ОСОБА_2 у первісному позові стверджує, що в період шлюбу разом з ОСОБА_1 за спільні кошти, ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,5 кв. м, житловою площею - 27,6 кв.м., що не відповідає дійсності і спростовується наступним.

Так, 29 січня 2014 року, після укладення між сторонами шлюбу, між Житлово-будівельним кооперативом «Житлобуд-5» та ОСОБА_1 , було укладено Договір № 54/7 про сплату пайових внесків у ЖБК «Житлобуд-5», за умовами якого, Житлово-будівельний кооператив «Житлобуд-5» зобов`язувався організувати будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 , здати його в експлуатацію, передати у власність квартиру, обумовлену цим Договором, Учаснику, який повністю сплатив пайовий внесок, та в подальшому організувати обслуговування будинку. В свою чергу ОСОБА_1 , зобов`язувалась здійснити оплату пайового внеску по спорудженню квартири та отримати її лише за умови оплати у розмірі 100 відсотків внеску (п.1.1., 1.2. Договору 54/7). Сторони договору домовились, що розмір пайового внеску залежить від вартості будівництва одного квадратного метра площі квартири та остаточної загальної приведеної площі, яка фактично побудована (п. 1.3. Договору 54/7).

ОСОБА_1 виконала умови договору і здійснила всі оплати пайових внесків по спорудженню квартири, передбачених Договором 54/7, на суму 263 943,00 грн.

Додатковою угодою від 05 вересня 2014 року до Договору № 54/7 про сплату пайових внесків у ЖБК «Житлобуд-5», було внесено зміни до Договору № 54/7 і визначено остаточні характеристики квартири: адреса - АДРЕСА_2 , будинок - житловий будинок за індивідуальним проектом (секція - 7), поверх - 7, номер квартири, АДРЕСА_3 , загальна площа квартири згідно проекту - 52,8 кв.м. А актом прийому- передачі від 05.09.2014 року до Договору № 54/7 про сплату пайових внесків у ЖБК «Житлобуд-5» від 29.01.2014, побудована квартира була передана ОСОБА_1

ОСОБА_1 стверджує, що сплачувала пайові внески за спорудження квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,5 кв. м, житловою площею - 27,6 кв.м., за особисті кошти, які вона до укладення шлюбу, отримала у власність за договором позики від 24 червня 2013 року, від свого батька - ОСОБА_5 .

Кошти в сумі 267 750,00 грн., які отримала в позику, ОСОБА_1 використала для сплати пайових внесків на спорудження квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,5 кв. м.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом зазначає, що ОСОБА_2 в первісному позові стверджує, що придбання спірної квартири в шлюбі з ОСОБА_1 відбулося за спільні кошти подружжя, при цьому ним не надано жодного доказу щодо джерел походження коштів для пайових внесків на спорудження квартири АДРЕСА_1 , ним не надано жодного доказу, що підтверджує джерело походження коштів для пайових внесків на спорудження спірної квартири, не підтверджено ні в який спосіб його участі в спільній праці з ОСОБА_1 , з метою придбання квартири, а тому на думку позивача за зустрічним позовом, спірна квартира не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, і не підлягає поділу між подружжям. У зв`язку з чим просила поновити пропущений строк на подання зустрічного позову, визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, просила відмовити в повному обсязі та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою суду від 16.11.2022 поновлено ОСОБА_1 строк на подання зустрічного позову до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу. Прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу із позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2023 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Розділено майно між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступним чином:

- визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею - 27,6 кв.м.;

- решту 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею - 27,6 кв.м - залишено у власності ОСОБА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач за первісним позовом звернувся до суду за захистом свого порушеного права, шляхом подання позову про поділ майна подружжя, при цьому вказуючи, що він перебував в офіційному шлюбі з відповідачем, в період з 05.10.2013 по 15.09.2022, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно послалась на використання особистих грошових коштів на придбання об`єкту нерухомості, отриманих нею у позику до укладення шлюбу від її батька, однак в ході судового розгляду даний факт не знайшов свого підтвердження. В свою чергу, позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом доведено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, адвокат Вдовиченко М. І. в інтересах відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, таким, що винесено з порушенням норм матеріального права, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволені первісного позову повністю, та визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги письмовий договір позики від 24.06.2013 року, який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно до якого позикодавець ОСОБА_5 при укладені цього договору передав позичальникові ОСОБА_7 , а позичальник отримала у власність строком до пред`явлення вимоги кошти в сумі 280 000, 00 (двісті вісімдесят тисяч) грн, що на 24.06.2013 року на день передачі та підписання договору відповідно до офіційного курсу курсу НБУ (1 долар США 7, 993), еквівалентно 35 030, 65 (тридцять п`ять тисяч тридцять) доларів США і 65 центів для придбання квартири і не надано йому оцінки окремо та в сукупності з іншими доказами.

Як зазначає відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом, що договір позики від 24.06.2013 має цільовий характер - на придбання квартири ОСОБА_7 . Судом першої інстанції не взято до уваги, що договір позики укладений в інтересах ОСОБА_7 , на час прийняття оскаржуваного рішення і на даний час не визнано в установленому законом порядку таким, що не відповідає закону чи є неукладеним. Також покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 суд визнав суперечливими, проте такі покази не спростовані доказами, які були надані ОСОБА_2 та іншими матеріалами справи. Проте судом взяті до уваги покази свідка ОСОБА_12 , який є батьком ОСОБА_2 , який суду пояснив, що сторони зареєстрували шлюб в 2013 році, кошти на спірну квартиру надавались сторонам, як батьками ОСОБА_1 , так і батьками ОСОБА_2 , які, на думку скаржника, не підтверджені письмовими доказами в матеріалах справи.

На підтвердження своїх доходів, отриманих до шлюбу і під час шлюбу в тому числі на час внесення пайових внесків для придбання спірної квартири, ОСОБА_2 надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 24.08.2022, виданих Вінницькою ДІ ГУ ДПС у Вінницькій області вих. N:0228-22-09476 від 26.08.2022. 3 зазначених відомостей також вбачається, що джерелом доходів ОСОБА_2 є лише заробітна плата.

Отже вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував норми матеріального права, які регулюють спірні відносини, та обставини справи, не дослідив повно та всебічно наявні у справі докази і не надав їм належну оцінку, та дійшов неправильного висновку про наявність правових підстав, для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружня.

Відзив на апеляційну скаргу впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвокат Вдовиченко М. І. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокат Шикунова А. О., заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним критеріям.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданим повторно 18.12.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , 05.10.2013 року зареєстровано шлюб, актовий запис №2724. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_13 » (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.8,77).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.09.2022 у справі № 127/17433/22, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 18.10.2022 року (а.с.78).

Як встановлено із інформаційного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.08.2022, зареєстроване право власності 05.11.2014 за ОСОБА_1 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м. (а.с. 9).

Відповідно до договору №54/7 про сплату пайових внесків у ЖБК «Житлобуд-5» від 29.01.2014 року, укладеного між ЖБК «Житлобуд-5» та ОСОБА_1 , Житлово-будівельний кооператив «Житлобуд-5» зобов`язався організувати будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 , здати його в експлуатацію, передати у власність квартиру, обумовлену цим Договором, Учаснику, який повністю сплатив пайовий внесок, та в подальшому організувати обслуговування будинку, ОСОБА_1 зобов`язалась здійснити оплату пайового внеску по спорудженню квартири та отримати її лише за умови оплати у розмірі 100 відсотків внеску. Сторони домовились, що розмір пайового внеску залежить від вартості будівництва одного квадратного метра площі квартири та остаточної загальної приведеної площі, яка фактично побудована (п. 1.3. Договору 54/7). Вартість будівництва квадратного метра загальної приведеної площі квартири складає 5 100,00 грн., за один квадратний метр без внутрішніх оздоблювальних робіт і є незмінною величиною. Остаточний розрахунок пайового внеску (вартості квартири) здійснюється згідно з фактично побудованою площею квартири після замірів уповноваженої особи або організації. Також, умовами даного договору визначено характеристики квартири за адресою: АДРЕСА_5 , будинок - житловий будинок за індивідуальним проектом, поверх - 7, номер квартири, АДРЕСА_3 , загальна площа квартири згідно проекту - 52,93 кв. м (п.п. 1.5. -1.7. Договору 54/7) (а.с.79-82).

Додатком №1 до Договору №54/7 встановлений порядок сплати пайових внесків: 03.02.2014 - 89 981,00 грн., 28.02.2014 - 89 981,00 грн., 20.05.2014 - 89 981,00 грн. (а.с.83).

Додатковою угодою до Договору про сплату пайових внесків у ЖБК «Житлобуд 5» №54/7 від 29.01.2014, укладеною 05.09.2014 між ЖБК «Житлобуд 5» та ОСОБА_1 визначено, що сторони дійшли до згоди викласти наступні пункти Договору про сплату пайових внесків у ЖБК «Житлобуд-5» №54/7 від 29.01.2014 в новій редакції: 1.7. Характеристика квартири за адресою: АДРЕСА_5 , будинок - житловий будинок за індивідуальним проектом, поверх - 7, номер квартири, АДРЕСА_3 , загальна площа квартири згідно проекту - 52,5 кв. м. Зважаючи на те, що фактично побудована загальна площа квартири згідно замірів здійснених уповноваженою особою є меншою на 0,43 кв.м. від площі згідно договору, ЖБК зобов`язується повернути на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 частину пайового внеску в сумі 2 193 грн., що дорівнює вартості різниці між фактично побудованою площею згідно замірів уповноваженої особи та площі квартири згідно із договором (а.с.85).

ОСОБА_1 виконала умови договору і здійснила всі оплати пайових внесків по спорудженню квартири, передбачених Договором 54/7, на суму 263 943,00 грн. що підтверджується Актом прийому-передачі до Договору про сплату пайових внесків у ЖБК «Житлобуд-5» №54/7 від 29.01.2014, датованим 05.09.2014 (а.с.86), квитанціями банку: Квитанція № 31-2458853/С від 31 січня 2014 року на суму 89 981,00 грн.(а.с.87), квитанція № 26-2537992/С від 26 лютого 2014 року на суму 89 981,00 грн. (а.с.88), та квитанція № 20-2823939/С від 20 травня 2014 року на суму 89 981,00 грн. (а.с. 89) та довідкою Набережного кварталу від 22.09.2014 № 134 (а.с.92).

Згідно з витягом з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 19.12.2013 року № 2900 (а.с.90), присвоєно адресу багатоквартирному житловому будинку, розташованому на земельній ділянці, площею 2,4716 га, кадастровий № :01:012:0058 АДРЕСА_2 (а.с.90).

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2057 від 18.09.2014, п.1.41. Квартирі, розташованій в 7-му корпусі на 7 поверсі, загальною площею 52,5 кв.м., в тому числі житловою площею 27,6 кв.м., присвоєно номер 41 (а.с.91).

07.11.2014 ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право власності серії НОМЕР_3 на квартиру АДРЕСА_3 , розташовану в 7-му корпусі на 7 поверсі, загальною площею 52,5 кв.м., в тому числі житловою площею 27,6 кв.м. (а.с.93), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, серії ЕЕК 720034 від 07.11.2014 (а.с.94).

Як встановлено із наданого до матеріалів зустрічного позову договору позики, укладеного 24.06.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_5 передав позичальникові ОСОБА_8 , а позичальник отримала у власність строком до пред`явлення вимоги гроші в сумі 280 000, 00 грн., що станом на 24 червня 2013 року - на день передачі і отримання грошей та підписання Договору відповідно до офіційного курсу НБУ (1 долар США - 7,993 грн.), еквівалентно 35 030,65 доларів США для придбання квартири (а.с.95).

За встановлених обставин, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем за первісним позовом, позивачем за зустрічним позовом не доведено, що кошти на придбання спірної квартири були її особистою приватною власністю.

Так, допитаний в ході розгляду справи в якості свідка ОСОБА_5 , який є батьком ОСОБА_1 , суду пояснив, що спірне майно було придбано за кошти його доньки, які були позичені ним їй в червні 2013 року. Повідомив, що сума позики становила 280 000, 00 гривень. Не придбали на той час квартиру, оскільки ОСОБА_1 обирала мікрорайон та ціну, яка б її влаштовувала. Було заключено договір із ЖК «Набережний квартал» і внески вносились трьома платежами ОСОБА_1 , біля 100 000, 00 грн. кожен. Зазначив, що доньці хотіли придбати квартиру, щоб це була її особиста квартира. Дружина ОСОБА_5 перед тим, як позивати кошти доньці, радилась з юристом. Повідомив, що юрист порадив укласти саме договір позики. Кошти зберігались у його батьків і донька брала суму, яку необхідно було внести і сплачувала особисто необхідні внески в його присутності.

Допитана в судовому засідання свідок ОСОБА_9 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , суду пояснила, що давно планували з ОСОБА_5 придбати доньці квартиру. Назбирали кошти та після консультації з юристом, який склав договір позики, позичили доньці кошти на придбання квартири. Позичених коштів вистачило на придбання спірної квартири. Повідомила, що на момент укладення шлюбу між сторонами і в подальшому, ОСОБА_1 не працювала. Працював ОСОБА_2 , а вона з ОСОБА_5 допомагали подружжю. Ні ОСОБА_2 , ні його батькам, вони не повідомляли про укладення договору позики з донькою і про наявність у неї коштів на придбання квартири. Зазначила, що позичені кошти вони у ОСОБА_1 не просили повернути.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , пояснив, що він є товаришем та колегою батька ОСОБА_1 ОСОБА_5 . Зазначив, що зі слів ОСОБА_5 йому відомо, що останній в 2013 році позичив кошти доньці ОСОБА_8 в сумі 30 000, 00 доларів США.

Допитана в ході розгляду справи свідок ОСОБА_10 , яка є тіткою ОСОБА_1 , суду повідомила, що зі слів сестри ОСОБА_9 , та її чоловіка ОСОБА_5 , їй відомо, що вони позичили кошти на придбання квартири для доньки. Надавали кошти в доларах США, близько 33-34 тисяч доларів США. Повідомила, що кошти за квартиру вносила ОСОБА_1 та її батько, що також їй відомо з їх слів.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_12 , який є батьком ОСОБА_2 , суду пояснив, що сторони зареєстрували шлюб в 2013 році. Кошти на спірну квартиру надавались сторонам, як батьками ОСОБА_1 , так і батьками ОСОБА_2 . Зазначив, що за будівельні матеріали платив він особисто та привозив їх. В подальшому ОСОБА_2 взяв у нього кошти у розмірі 50 000,00 грн. на останній внесок за квартиру. Розписки про надання позики ОСОБА_2 , він не брав, оскільки питання про повернення даних коштів не ставилось .

З огляду на надані пояснення свідків у судовому засіданні, місцевий суд критично оцінив як доказ у даній справі договір позики від 24.06.2013, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , які є відповідно батьком та донькою. Судом взято до уваги, що покази свідків, які були зі сторони відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом, різнились між собою та суперечили один одному.

Окрім того, відповідачем за первісним позовом, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 до матеріалів справи було долучено аудіодиск, на якому міститься звукозапис телефонної розмови, однак суд не взяв його до уваги як доказ, оскільки з даного звукозапису неможливо ідентифікувати осіб телефонної розмови. При цьому, керуючись висновками, що містяться в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням СБУ щодо офіційного тлумачення положення ч. 3 ст. 62 Конституції України №12?рп/2011 від 20.10.2011 р., місцевий суд оцінив відповідні докази як такі, що є недопустимими та порушують встановлене статтею 32 Конституції України право на таємницю телефонних розмов.

Вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно послалась на використання особистих грошових коштів на придбання об`єкту нерухомості, отриманих нею у позику до укладення шлюбу від її батька, однак в ході судового розгляду даний факт не знайшов свого підтвердження. В свою чергу, позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом доведено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Спір між сторонами виник з приводу поділу спільно нажитого майна подружжя, який регулюється нормами Сімейного Кодексу України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями статті 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 та Верховним Судом в постановах від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, від 07.11.2018 у справі №405/2391/15-ц, від 22.02.2021 у справі № 264/2232/19.

Отже виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю мін ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 05.10.2013, який було розірвано 15.09.2022.

Спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана на ім`я відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 під час перебування сторін у шлюбі.

Належність зазначеної квартири на праві особистої власності ОСОБА_1 обґрунтовувала посиланням на договір позики від 24 червня 2013 року, за змістом якого ОСОБА_5 (позикодавець) передав, а ОСОБА_1 отримала у власність строком до пред`явлення вимоги, безпроцентно гроші для придбанням квартири. Також встановлено, що ОСОБА_2 про укладення даного договору, до часу пред`явлення позову, відомо не було. Також Позивач за зустрічним позовом стверджує, що саме за ці кошти була придбана спірна квартира.

За змістом частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого із подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Виконання грошових зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Однак ОСОБА_1 таких вимог не заявляла.

До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 128/2224/20 (провадження № 61-4863св22), 21 жовтня 2021 року у справі № 761/20899/19 (провадження № 61-19597св20).

Таким чином, суд першої інстанції правильно врахував наведені обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказаний об`єкт нерухомості є спільним подружнім майном, яке підпадає до поділу між подружжям в рівних частках.

Також місцевим судом враховано презумпцію спільності права власності на вказане нерухоме майно, набуте за час шлюбу, яка відповідачем спростована не була.

Доводи апеляційної скарги носять формальний характер, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають. Ніяких нових обставин, які б давали підстави для проведення апеляційним судом переоцінки доказів, зроблених судом першої інстанції, доводи апеляційної скарги не містять.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін із підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 02 червня 2023 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. М. Стадник

М. В. Матківська