Справа № 643/4153/23
Провадження № 2/643/1710/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року м. Харків

Московський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді Кононенко Т.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

Виклад позиції позивача

Адвокат Гупал Роман Миколайович, якій діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 494919,43 грн .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 26.08.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий Договір позики, предметом якого було передання у власність позичальника грошових коштів у сумі 580176 (п`ятсот вісімдесят тисяч сто сімдесят шість) гривень 00 копійок, що за домовленістю Сторін (1 долар США =27,00 грн.) на день укладення цього Договору було еквівалентно 21488 (двадцять одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) доларів США 00 центів. Згідно п. 1 та п.4 Договору позики, сума позики отримана позичальником в повному обсязі до моменту підписання договору. Факт отримання грошових коштів підтверджується також розпискою від 26.08.2021, написаною власноруч Позичальником, про отримання позики. Кінцевий строк повернення відповідачем грошових коштів, відповідно до п.1 Договору позики та графіку повернення Позичальником грошових коштів закріпленому у п. 1 Договору позики, становив 26.08.2022 включно. Пунктом 5 Договору позики визначено, що за прострочення виконання своїх зобов`язань Позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф (пеню) в розмірі 1% від суми позики, за кожен день прострочення починаючи з п`ятого дня. Згідно п.6 Договору позики з метою забезпечення виконання зобов`язань у повному обсязі, що випливають з Договору позики, позичальник передав, а Позикодавець прийняв в іпотеку об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідач частково повернув позику, а саме у сумі, еквівалентній 7954 долари США.

На цей час заборгованість за Договором позики становить суму, еквівалентну 13534 доларам США.

Разом з тим, відповідач не дотримався взятих на себе зобов`язань за Договором позики, заходів щодо повернення боргу в повному обсязі не вжив та позику у визначені Договором та розпискою строки, позивачу не повернув. Таким чином, відповідач умисно ухиляється від виконання покладених на ного Договором позики зобов`язань щодо повернення боргу, завдавши таким чином матеріальні втрати позивачеві.

Посилаючись на вищевказані обставини справи , позивач просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 494919 грн 43 коп, а також судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу.

Процесуальні дії у справі

23.05.2023 року позовна заява надійшла до Московського районного суду м. Харкова.

23.05.2023 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Кононенко Т.О.

Ухвалою суду від 24.05.2023 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

12.06.2023 року на адресу суду повернувся конверт від відповідача з зареєстрованого місця проживання з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

24.07.2023 року на адресу суду повернувся конверт з фактичного місця проживання з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».

Згідно практики Верховного Суду - довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомлення сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Відповідач не подав заяву про долучення доказів до справи, відзив на позовну заяву у встановлений в Ухвалі суду строк не надав.

У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносини.

26.08.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий Договір позики, предметом якого було передання у власність Позичальника грошових коштів у сумі 580176 (п`ятсот вісімдесят тисяч сто сімдесят шість) гривень 00 копійок, що за домовленістю Сторін (1 долар США =27,00 грн.) на день укладення цього Договору було еквівалентно 21488 (двадцять одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) доларів США 00 центів(а.с.13).

Згідно п. 1 та п.4 Договору позики, сума позики отримана Позичальником в повному обсязі до моменту підписання договору.

Факт отримання грошових коштів підтверджується оригіналом розписки від 26.08.2021, написаною власноруч Позичальником, про отримання позики (а.с.).

Кінцевий строк повернення Відповідачем грошових коштів, відповідно до п.1 Договору позики та графіку повернення Позичальником грошових коштів закріпленому у п. 1 Договору позики, становив 26.08.2022 включно.

Пунктом 5 Договору позики визначено, що за прострочення виконання своїх зобов`язань Позичальник повинен сплатити на користь Позикодавця штраф (пеню) в розмірі 1% від суми позики, за кожен день прострочення починаючи з п`ятого дня. Згідно п.6 Договору позики з метою забезпечення виконання зобов`язань у повному обсязі, що випливають з Договору позики, Позичальник передав, а Позикодавець прийняв в іпотеку об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідач частково повернув позику, а саме у сумі, еквівалентній 7954 долари США.

На час подання позову заборгованість за Договором позики становить суму, еквівалентну 13534 доларам США.

Згідно п.3 Договору позики, повернення позиченої суми грошей має бути здійснено в місті Харкові та остаточний платіж підтверджено нотаріальною заявою.

Оцінка суду

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, договір позики є двостороннім правочином. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, позикодавець та позичальник є сторонами договору позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як передбачено ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, судом виявлено справжню правову природу укладеного договору, що узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

У цій справі судом встановлено, не спростовано матеріалами справи та позивачем те, що відповідно до договору позики від 26.08.2021 року та розпискою від 26.08.2021, укладеного між сторонами, відповідач прийняв у власність від позивача 580176,00 грн, що еквівалентно 21488 доларів США за встановленим сторонами обмінним курсом 1,00 долар США дорівнює 27,00 грн (а. с. 9,13).

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору позики від 26.08.2021 року суму позики визначено в еквіваленті за обмінним курсом 1 долар США дорівнює 27,00 грн.

Крім того, відповідно до положень пункту 1 договору позики суму позики позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві у такій самій сумі за встановленим графіком, однаковими платежами по 12798,00 грн, що еквівалентно 474 доларів США, а 26.08.2022 року остаточний платіж 439398 грн, що еквівалентно 16 274 доларів США, в порядку та умовах, передбачених цим договором. Таким чином, розмір періодичних платежів, що мали сплачуватись позичальником, також визначений за обмінним курсом 1,00 долар США дорівнює 27,00 грн на день укладання Договору від 26.08.2021 року.

Зазначені положення договору позики відповідають вимогам ст. 533 ЦК України.

Суд вважає, що, ураховуючи умови договору та положення ст. 533 ЦК України, вимоги позивача про стягнення суми у гривнях, яку слід визначати еквівалентно офіційному курсу відповідної валюти на день подання позову, а саме: за офіційним курсом НБУ гривні до долара США станом на 17.05.2023 року - 36,5686 грн, є неправомірними, оскільки предметом договору позики, є 580 176,00 грн, що еквівалентно 21 488 доларів США, за встановленим сторонами обмінним курсом 1,00 долар США = 27,00 грн, і саме таку суму грошових коштів позивач отримав протягом 2021-2022 років від відповідача. Тому посилання позивача на курс НБУ 1 долара США станом на 17.05.2023 року (на день подання позову) - 36,5686 грн є таким, що суперечить умовам укладеного сторонами договору позики.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача суми позики у розмірі 365 481,00 грн.

Що відповідає правовій позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду згідно з Постановою від 16.11.2022 року у справі № 301/2052/18 щодо повернення суми позики, отриманої позичальником в іноземній валюті.

Відповідності до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу по даній справі позивачем надано наступні належним чином завірені копії документів: договори про надання правової допомоги від 10.09.2022 року, додаток до договору відповідно до яких надання правової допомоги адвокатом Гупалом Р.М. позивачу складається із консультації клієнта - 2 години вартістю 1340 грн за годину, що становить 2680 грн, аналізу законодавства - 3 години вартістю 1340 грн за годину, що становить 4020 грн, підготовка та подача позовної заяви - 7 годин вартістю 1340 за годину, що становить 9380 грн та у разі прийняття рішення по справі на користь клієнта, додатковий гонорар в розмірі 10% від суми задоволених вимог; попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат; акт виконаних робіт про надання та отримання послуг в сумі 16080 грн та рахунок фактура на суму 16080,00 грн, а також ордер адвоката Гупал Р.М.

Враховуючи надані докази, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати на правову допомогу адвоката в сумі 11872,48 грн, пропорційно до задоволених позовних вимог з розрахунку: 365418 грн (розмір задоволених позовних вимог) х 16080,00 грн (розмір судових витрат на правову допомогу) / 494919,43 грн (розмір заявлених позовних вимог).

Враховуючи відсутність проведення судових засідань кошти на участь адвоката в них у розмірі 6700 грн відшкодуванню не підлягають.

Крім того, враховуючи позицію Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, суд з урахуванням складності справи, обсягу наданих позивачу послуг дійшов висновку, про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача «гонорару успіху» у розмірі 49491,94 грн, оскільки це не відповідає критерію розумності, виходячи з конкретних обставин справи, а також принципам справедливості, пропорційності та верховенства права.

Сплачений позивачем по даній справі судовий збір підлягає компенсації позивачу за рахунок відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 3654,18 грн з розрахунку: 365481 (розмір задоволених позовних вимог) х 4949,19 грн (сума сплаченого судового збору) / 494919,43 грн (розмір заявлених позовних вимог).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 43, 89, 137, 141, 258, 263, 264, 265, 282 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 365418 (триста шістдесят п`ять тисяч чотириста вісімнадцять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 3654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) гривні 18 (вісімнадцять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 11872 (одинадцять тисяч вісімсот сімдесят дві) гривні 48 (cорок вісім ) копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Харківського апеляційного суду, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 ( НОМЕР_2 ), адреса: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 25.07.2023 року

Суддя Т.О. Кононенко