Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1534/23

Номер провадження: 2/511/450/23

25 липня 2023 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Іванової О. В.,

за участю секретаря Возняк Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовною заявою

позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

представник позивача: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;

до відповідача: Акціонерного товариства «Ідея банк» місцезнаходження: 79008, м. Львів, Галицький район, вул. Валова, буд. 11,

третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, місцезнаходження : 01001, м. Київ, вул. Мала Житомирська, буд. 6/5, ЄДРПОУ

третя особа: Роздільнянський міжрайонний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), адреса: Одеська область, м. Роздільна, вул. Європейська, буд. 75,

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

На адресу Роздільнянського районного суду Одеської області надійшов вищевказаний позов, згідно якого представник позивача адвокат Федяєв С.В. просить визнати виконавчий напис №345 від 13 березня 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. на користь АТ «Ідея банк», заборгованості за кредитним договором, боржником за яким є: ОСОБА_1 , що становить 42594,72 грн., таким що не підлягає виконанню.

Стислий виклад позицій сторін.

В обґрунтування позову зазначав, що 25 лютого 2019 року між АТ «Ідея банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №R01.00301.004956586. У травні 2023 року з Єдиного порталу державних послуг «Дія» позивач дізнався, що у Роздільнянському міжрайонному відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відносно нього було відкрито виконавче провадження. З письмової відповіді Роздільнянського міжрайонного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та отриманої разом з відповіддю постанови про відкриття виконавчого провадження, позивач дізнався, що на виконанні третьої особи перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №345 від 13 березня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення на користь АТ «Ідея банк» заборгованість за кредитним договором від 25.02.2019 боржником за яким є позивач, загальна сума заборгованості становить 42594,72 грн. До письмової відповіді також було надано копію виконавчого напису №345 від 13.03.2020 року та копію постанови про відкриття виконавчого провадження №62326739 від 12.06.2020. Позивач вважає, що зазначений виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому його необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню.

06.07.2023 р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову, у зв`язку з тим, що позивач не довів у чому полягає спірність заборгованості, яка зазначена у виконавчому написі та окрім того посилається на практику Верховного суду обґрунтовуючи, що виконавчі написи можуть вчинятися щодо зобов`язань, які виникають на підставі нотаріально непосвідчених кредитних договорів.

Участь у судовому розгляді та позиція учасників справи

У зв`язку з відсутністю будь-яких клопотань від усіх учасників провадження, розгляд справи здійснювався у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

В порядку ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

У ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 07.06.2023 року відкрито провадження по справі. Розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, а також у витребувано у Роздільнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), належним чином завірену копію виконавчого провадження ВП № 62326739, за яким пропонується стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк», заборгованість в розмірі 42594,72 грн.

Судом по справі встановлені наступні фактичні обставини справи.

Так, 13 березня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. вчинено виконавчий напис № 345 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея банк » боргу на загальну суму 42594,72 грн.

Постановою старшого державного виконавця Роздільнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Протасевич Р.Я. відкрито виконавче провадження № 62326739 щодо виконання виконавчого напису № 345, який виданий 30.03.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» боргу у сумі 42594,72 грн.

Постановою про повернення виконавчого документа стягувачу старшого державного виконавця Роздільнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Протасевич Р.Я. від 04.11.2021 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № R01.00301.004956586 становить 40 694,72 грн.

12.07.2023 року до Роздільнянського районного суду Одеської області надійшов лист від старшого державного виконавця Протасевич Р. , відповідно до якого повідомляється, що в Роздільнянському ВДВС знаходилось на виконанні виконавче провадження АСВП №62326739, яке було відкрито 12.06.2020 р. за заявою стягувача АТ «Ідея банк» за виконавчим написом №345, виданим 13.03.2020 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення боргу в сумі 42594,72 грн. з ОСОБА_1 . Виконавче провадження завершено 04.11.2021 р. за ст. 37 п. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повернутий стягувачу: АТ «Ідея банк» 04.11.2021 року за адресою: м. Львів вул. Валова, 11 та у додатках міститься копія Виконавчого напису №345 від 13.03.2020 року, постанова про відкриття виконавчого провадження, постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, постанова про стягнення виконавчого збору, постанова про арешт коштів боржника, постанова про арешт майна боржника та постанова про повернення виконавчого документа стягувачу.

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

Виходячи з положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, (далі - Порядок) та іншими нормативними актами.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Відповідно до п.п. 1.1., 3.1., 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором, і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника - вимога кредитора -заставодержателя вважається безспірною.

Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог заставодержателя. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про нотаріат», нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»).

Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права у аналогічних правовідносинах, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 березня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 137/1666/16-ц (касаційне провадження № 14-84цс19).

Суд звертає увагу на те, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору щодо її розміру, строку, за який вона нарахована тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж беззаперечно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі та саме за цей період.

Законодавством не визначений вичерпний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року №1172, із змінами, стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів за нотаріально посвідченими договорами.

При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» було внесено зміни до вказаного Переліку, зокрема щодо можливості вчинення виконавчих написів на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2019 року у справі №910/13233/17.

Окрім того, правова позиція щодо визначення документів такими, які підтверджують безспірність заборгованості, сформована вищими судовими інстанціями. Так в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 червня 2011 року №6-4882св11 зазначено: «Відповідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку цієї статті, які встановлюють розмір заборгованості». У постанові Вищого господарського суду України від 27 жовтня 2011 року №5015/1965/11 зазначено: «Безспірність заборгованості можуть підтверджувати виключно первинні бухгалтерські документи, оформлені у відповідності зі статтею 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», при вчиненні оспорюваного виконавчого напису».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Іншими словами таким бухгалтерським документом може бути виписка по рахунку.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» №2 від 31 січня 1992 року (зі змінами та доповненнями) при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами.

Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, матеріали справи не містять підтвердження повідомлення боржника ОСОБА_1 про наявність заборгованості та її розмір, тому така заборгованість не може вважатися безспірною. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»).

Також до суду не надано належних доказів для підтвердження безспірності заборгованості ОСОБА_1 Роздільнянський міжрайонний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ухвали про витребування доказів не виконав повністю, у зв`язку з тим, що виконавче провадження завершено 04.11.2021 р. за ст. 37 п. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повернутий стягувачу АТ «Ідея банк». Відповідачем зазначено у відзиві, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. зупинив нотаріальну діяльність з 01 липня 2021 року та передав усі документи нотаріального діловодства, у тому числі документи, які надавалися АТ «Ідея Банк» для вчинення Нотаріусом виконавчого напису нотаріуса, клопотання відповідачем не заявлялося про витребування зазначених документів, тому суд позбавлений можливості перевірити безспірність вимог АТ «Ідея банк» до позивача.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, вчиняючи виконавчий напис, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є. М. не врахував та не перевірив факти наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вимоги ч.1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» про безспірність заборгованості, належних доказів протилежного останньою суду не надано.

Крім того, матеріли справи не містять доказів направлення боржнику вимоги про погашення заборгованості у зазначеному розмірі із відміткою поштового відділення про вручення чи неможливість вручення боржнику такої вимоги, тому невідомими є підстави визнання нотаріусом кредитного боргу безспірним.

В свою чергу, про існування зазначеної заборгованості та підстав її нарахування позивач дізнався після вчинення нотаріусом виконавчого напису, доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Ненадання доказів щодо повідомлення боржника, спірність укладання кредитного договору та наявності вказаної заборгованості, унеможливлюють вважати виконавчий напис таким, що відповідає вимогам закону.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що докази належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень у не менш ніж тридцятиденний строк, що є обов`язковою вимогою відповідно до п. 6 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки, на момент вчинення спірного виконавчого напису нотаріусом існували підстави, які свідчили про відсутність ознак безспірності заборгованості за кредитними правовідносинами, що виникли між сторонами, кредитний договір не був нотаріально посвідчений, що не заперечується самим відповідачем у відзиві на позовну заяву, суд доходить до висновку, що спірний виконавчий напис необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню, а тому позов слід задовольнити повністю.

З урахуванням викладеного суд доходить до висновку, що виконавчий напис, вчинений 13.03.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. виконавчий напис № 345 підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами в зв`язку з розглядом справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, витребування доказів тощо. Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому з урахуванням вищенаведеного та приймаючи до уваги, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому з відповідача Акціонерного товариства «Ідея банк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Вказане узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України від 13 червня 2017 року у справі № 914/2743/16 та постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №6/1355/10.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19.

Представником позивача Федяєвим С.В. на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до суду надано договір про надання правової допомоги № 11-17/05/2023 від 17.05.2023 року, Акт виконаних робіт від 19.06.2023 року, в якому зазначено, що вартість наданих юридичних послуг становить 10000 грн., які складаються з: 1) складання та відправлення адвокатського запиту 2) усної консультації та аналізу документів; 3) складання позовної заяви, а також додано прибутковий касовий ордер №1-20 та квитанція, відповідно до яких ОСОБА_1 сплатив Федяєву С.В. за надання правової допомоги 10 000 грн.

Також, судом враховано позицію викладену в постановах Верховного Суду від 29.03.2018 р. у справі №907/357/16, від 18.12.2018 р. у справі №910/4881/18, від 08.04.2019 р. у справі №922/619/18, щодо розподілу та розміру витрат на правничу (правову) допомогу , а саме те, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на позовну заяву відповідач вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у цій справі повинні бути зменшені до 0 гривень, оскільки у спорах такого характеру судова практика є сталою, позиція сторін є незмінною, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню спірні відносини не передбачають, розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику), вважає, що вартість витрат на професійну допомогу є неспівмірною зі складнісю спору, що свідчить про штучне збільшення розміру вартості наданих адвокатом робіт та послуг.

Разом з тим, суд проаналізувавши, розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу з участі у справі, наданий адвокатом Федяєвим С.В., та подані документи, зробив висновок, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності, не є співмірною з складністю справи, ціною позову та обсягом наданих адвокатом послуг, враховуючи, що розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Так наведений у наданому до суду Розрахунку час на виконання таких послуг, на переконання суду, є завищеним, оскільки не відповідає характеру та складності робіт, що фактично було виконані адвокатом, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачені витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 5000 грн.

На підставі ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», керуючись ст. 49 ч.6, 81, 141, 259, 263-265, 281-284, 288, 289 суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , представник позивача: ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Ідея банк», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, Роздільнянський міжрайонний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити частково.

Визнати таким, що не під лягає виконанню виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем виконавчий напис № 345 від 13.03.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , на користь Акціонерного товариства «Ідея банк» місцезнаходження: 79008, м. Львів, Галицький район, вул. Валова, буд. 11, заборгованість в розмірі 42594,72 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея банк» місцезнаходження: 79008, м. Львів, Галицький район, вул. Валова, буд. 11, судовий збір на користь держави у розмірі 1073,60 грн. (Стягувач: Державна судова адміністрація України. Реквізити для зарахування до державного бюджету: отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код за , банк отримувача : Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106)

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея банк» місцезнаходження: 79008, м. Львів, Галицький район, вул. Валова, буд. 11, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 5000 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Іванова