Справа № 138/2616/22
Провадження № 22-ц/801/1182/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цибульський О. Є.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 рокуСправа № 138/2616/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів: Берегового О.Ю., Голоти Л.О.,

за участі секретаря Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Служби у справах дітей Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3 , про визначення місця проживання дитини,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Горбовим Володимиром Анатолійовичем, на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 29 березня 2023 року в м. Могилів-Подільському суддею цього суду Цибульським О.Є., дата складання повного тексту невідома,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Служби у справах дітей Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , про визначення місця проживання дитини, в якому просив визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним.

Позов мотивований тим, що 20 серпня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб. До реєстрації шлюбу, під час спільного проживання однією сім`єю та під час проживання в зареєстрованому шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі рішення Київського районного суду міста Харкова від 18 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

З 2015 року ОСОБА_2 проживає окремо від них із сином, а саме у Республіці Туреччина.

ОСОБА_2 заперечує, що б неповнолітній син проживав разом з ОСОБА_1 , проте, вона тривалий час не проживає із сином, а фактично проживає в іншій державі, кошти на утримання сина не надає, не цікавиться його життям і не приймає участі в його вихованні.

В зв`язку з збройною агресією РФ позивач із сином постійно проживають у м. Могилів-Подільський та отримали статус внутрішньо переміщеної особи. На даний час виникла необхідність в оформленні подальших документів, які пов`язані із проживанням, реєстрацією, навчанням, медичним оглядом, отриманням документів (паспорт, військовий квиток), постановкою на військовий облік (за місцем проживання), отримання виплат, які позивач не може здійснити, оскільки відповідач постійно проживає за кордоном.

Пославшись на вказані обставини, позивач просив його вимоги задовольнити.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 29 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Горбовий В.А., посилаючись на неповне дослідження доказів, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при винесенні рішення, суд першої інстанції не врахував, що неповнолітній ОСОБА_3 досяг чотирнадцятирічного віку, виявив бажання та надав письмові заяви до суду та до Служби у справах дітей Могилів-Подільської міської ради Вінницької області про визначення його місця проживання саме з батьком. При цьому, скаржник вказує, що ОСОБА_2 подала до суду клопотання в якому визнала позовні вимоги і не заперечувала, щоб неповнолітній син проживав разом з батьком та надалі знаходився на його утриманні.

Крім того, скаржник зазначає, що у випадку укладення правочинів в інтересах неповнолітнього сина (отримання навчання, медичних послуг, банківських послуг, навчання з метою отримання посвідчення водія, інші) позивач буде обмежений у здійсненні забезпечення якнайшвидшого та ефективного захисту інтересів сина.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 липня 2023 року відзив ОСОБА_2 на вказану апеляційну скаргу повернуто без розгляду на тій підставі, що вона подала цей відзив поза межами визначеного апеляційним судом строку, не заявила клопотання про продовження такого строку з посиланням на поважність причин його пропуску, не надала доказів надсилання його копій іншим учасникам справи, тому такий відзив не може бути прийнято судом апеляційної інстанції.

У судове засідання, належним чином повідомлені ОСОБА_1 та його представник адвокат Горбовий В.А. не з`явились.

Перед судовим засіданням адвокат Горбовий В.А. подав заяву про відкладення розгляду справи, яка мотивована тим, що він цього ж дня о 10 год. 00 хв. викликаний до Обухівського районного суду Київської області в якості представника у цивільній справі №372/2310/23.

Вказане клопотання не підлягає до задоволення, оскільки ОСОБА_1 не був позбавлений можливості взяти участь особисто у даному судовому засіданні чи залучити до участі у справі іншого представника.

Належним чином повідомлена ОСОБА_2 до апеляційного суду не з`явилась, 29 червня 2023 року подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Представник служби у справах дітей Могилів-Подільської міської ради Вінницької області та ОСОБА_3 повідомлені належним чиним, до апеляційного суду не з`явились, причин своєї неявки не повідомили, заяв про відкладення або про поважність причин неприбуття до суду не подали.

Неявка учасників справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи, а відкладення її розгляду призведе до порушення строків розгляду апеляційної скарги.

Таким чином колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2015 року розірвано (а.с.12).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.16).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( а.с.17).

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживають у Республіці Туреччина, що підтверджується копіями посвідки на проживання перекладеними з турецької мови на українську мову, документ № НОМЕР_3 та документ № НОМЕР_4 (а.с. 18-21).

Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01 серпня 2022 року № 516- та від 01 серпня 2022 року № 516-, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеними особами та проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9,15).

Рішенням № 373 від 27 жовтня 2022 року виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, вирішено визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 (а.с. 59).

Відповідно до копії свідоцтва про здобуття базової середньої освіти із додатком ХА № 51655445 від 12 червня 2020 року, ОСОБА_3 закінчив у 2020 році Харківську гімназію № 172 Харківської міської ради Харківської області (а.с. 22-23).

Відповідно до копії свідоцтва про здобуття повної загальної середньої освіти із додатком ХА № 53556011 та копії квитанції про оплату навчання, ОСОБА_3 здобув повну загальну середню освіту в 2022 році у Відокремленому структурному підрозділі «Житлово-комунальний фаховий коледж Харківського національного університету міського господарства імені О.М. Бекетова» (а.с. 24-25).

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частинами 6, 8 ст.7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Таким чином, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися ч. 3 ст. 160 СК України та положеннями ч. 2 ст. 29 ЦК України.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 і на час звернення до суду з позовом та розгляду справи у суді першої інстанції йому виповнилося 14 років.

Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення.

Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у його постановах від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21; від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц, від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15, від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21.

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог позивача щодо визначення місця проживання його осина ОСОБА_5 необхідно відмовити.

Доводи апеляційної скарги про неврахуванням судом того, що неповнолітній ОСОБА_3 досяг чотирнадцятирічного віку, виявив бажання та надав письмові заяви до суду та до Служби у справах дітей Могилів-Подільської міської ради Вінницької області про визначення його місця проживання саме з батьком, а також неврахуванням судом факту визнання відповідачем позову не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з наведеними вище положеннями ч. 3 ст. 160 СК України та ч. 2 ст. 29 ЦК України суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України).

Визнання позову ОСОБА_2 суперечить закону та порушує права сина ОСОБА_5 на самостійний вибір місця проживання, а тому визнання позову цим відповідачем немає правого значення.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у його постанові від 06 червня 2023 року у справі № 371/153/22.

Доводи апеляційної скарги про те, що у випадку укладення правочинів в інтересах неповнолітнього сина позивач буде обмежений у здійсненні забезпечення якнайшвидшого та ефективного захисту інтересів сина є абсолютно безпідставними, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_4 сину позивача виповнилося 18 років, відтак він став повнолітнім, а тому з огляду на положення ст.34 ЦК України набув повної цивільної дієздатності, тобто здатності своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатності своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Горбовим Володимиром Анатолійовичем, залишити без задоволення, а рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 29 березня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. Ю. Береговий

Л. О. Голота