КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №755/2626/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1296/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 лютого 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 9 вересня 2022 року (суддя Марфіна Н.В.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про виселення,

встановив:

у лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про примусове виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , та стягнення з відповідачки судового збору.

Мотивуючи позовні вимоги, банк зазначав, що 26 грудня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачкою був укладений договір кредиту №39.29-50/554к, відповідно до якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти. Відповідно до п. 1.2. вказаного кредитного договору, кредитні кошти було надано на купівлю нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_2 . В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №39.29-50/554к, відповідачка передала в іпотеку вищевказану квартиру.

Позивач стверджував, що оскільки позичальник неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору, то відповідно до п. 4.5.3. іпотечного договору №39.29-50/311і від 26 грудня 2006 року, банк звернув стягнення на квартиру іпотекодавця на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. На підставі вказаної заяви державний реєстратор Русанюк З.З. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60754826 від 4 жовтня 2021 року, відповідно до якого за АТ «Альфа-Банк» було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Позивач зазначав, що згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», а в п.п. 1.2. вказаного рішення визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року, тому АТ «Альфа-Банк» є законним власником квартири

АДРЕСА_2 , в якій зареєстрована ОСОБА_1 .

Позивач посилався на те, що банк звертався до відповідачки з вимогою добровільно звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, не зважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, відповідачка, колишній власник квартири, продовжує користуватись нею та відмовляється добровільно виселитись. Такі дії відповідачки створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатись нерухомим майном.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 9 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідачки судові витрати, посилаючись на те, що на день подачі апеляційної скарги власником нерухомого майна є банк, однак, останній позбавлений фактичної можливості розпоряджатися та користуватися власним майном. Крім того, спірна квартира вже не є предметом іпотеки.

Позивач стверджує, що посилання суду першої інстанції, що у статті 7 іпотечного договору та його преамбулі зазначено іншу адресу іпотекодавця, а саме: АДРЕСА_3 , а тому вимога була направлена не за належною адресою, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено, що саме квартира АДРЕСА_2 , з 8 листопада 2007 року по теперішній час є зареєстрованим місцем постійного проживання відповідачки. Крім того, саме за цією адресою здійснювалось листування банку з позичальницею протягом п`ятнадцяти років.

Позивач зазначає, що відповідачка у своїй відповіді на відзив у справі №755/20823/21 за участю тих самих учасників, зазначала, що за адресою АДРЕСА_3 , вона не проживає, натомість в якості постійного місця проживання остання зазначала квартиру АДРЕСА_2 .

Банк стверджує, що судом першої інстанції не враховані правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25 липня 2018 року у справі №638/13030/13-ц, від 15 серпня 2018 року у справі №595/1271/16-ц та від 27 лютого 2019 року у справі №357/7940/16-ц.

Позивач зазначає, що після набуття банком права власності на предмет іпотеки, у відповідачки залишились ключі від вхідних дверей до квартири, усі правовстановлюючі документи на неї, відповідачка користується квартирою для зберігання там особистих та побутових речей, у зв`язку із чим банк не може в повній мірі розпоряджатись належним йому майном. Крім того, відповідачка користується комунальними послугами, перекладаючи на АТ «Альфа-Банк» обов`язок по їх оплаті. Також існує висока ймовірність (ризик) того, що відповідачка і надалі буде вчиняти дії щодо незаконного розпорядження квартирою, як то фактичне користування нею, здача в оренду, реєстрація в ній третіх осіб тощо, чим чинитиме позивачу додаткові перешкоди в користуванні квартирою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Кірсік С.В. просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів надсилання вимоги на адресу відповідачки, погоджену в умовах договору іпотеки, та отримання відповідної вимоги за такою адресою або за адресою місця знаходження іпотечної квартири.

Також представник відповідачки зазначає, що придбавши квартиру вартістю 122 000 доларів США, відповідачка сплатила 67 000 доларів США власних коштів, і лише 55 000 доларів США кредитних коштів, забезпечених іпотекою, а тому, враховуючи

судову практику, виселення з іпотечного житла, набутого частково за кредитні, а частково за власні кошти, без надання іншого житла, не допускається.

Крім того представник відповідачки стверджує, що останній не було відомо про розгляд справи в суді першої інстанції, а тому вона була позбавлена можливості подати до суду відповідні докази.

За клопотанням представника позивача та на підставі наданих документів про зміну найменування банку назва позивача була змінена з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Подольської О.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідачки - адвоката Кірсік С.В., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 27 грудня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 39.29-50/554к, за умовами якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти у сумі 55 000 доларів США, які зобов`язалася повернути до 25 листопада 2029 року та сплачувати 11,95 процентів річних за користування кредитними коштами.

Згідно пункту 1.2. договору кредиту, кредит надавався для придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 .

26 грудня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 39.29-50/3141, за умовами якого у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 передала у іпотеку банку вищезазначену квартиру.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва з 8 листопада 2007 року ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі.

Правонаступником АТ «Укрсоцбанк» з 15 жовтня 2019 року є АТ «Альфа-Банк».

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 4 жовтня 2021 року на підставі договору іпотеки право власності на квартиру АДРЕСА_2 з 28 вересня 2021 року зареєстровано за АТ «Альфа-Банк».

30 листопада 2021 року АТ «Альфа-Банк» направив на адресу відповідачки вимогу про добровільне виселення з квартири.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не дотримані процедури, передбачені частиною 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини 3 статті 109 ЖК УРСР про направлення та вручення вимоги про добровільне виселення з квартири.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на

законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з

жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 і на час розгляду даної справи Верховний Суд від зазначеного висновку не відступив.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц зазначила, « що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Зважаючи на викладене, немає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України (від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16)».

Виходячи з вищевикладеного, колишній власник, який проживає у житлі, яке придбано за його кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР має право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням йому іншого постійного житла.

За обставинами даної справи відповідачка отримала кредит у розмірі 55 000 доларів США, у іпотечному договорі від 26 грудня 2006 року сторони визначили, що вартість предмета іпотеки - спірної квартири - становить 616 100грн, що за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору складає 122 000 доларів США.

З приєднаної до відзиву на апеляційну скаргу копії договору купівлі-продажу від 26 грудня 2006 року вбачається, що квартира АДРЕСА_2 відповідачкою була придбана за 595 900грн.

Отже, квартира АДРЕСА_2 була придбана відповідачкою частково за власні кошти, а частково за кредитні кошти, а відтак підстави для її виселення без надання іншого житлового приміщення відсутні.

Доводи апеляційної скарги, що проживання відповідачки у спірній кватирі порушує права банку, як власника квартири, на вільне користування та розпорядження своєю власністю, не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки банк, звертаючи стягнення на предмет іпотеки та приймаючи у власність спірну квартиру, був обізнаний про реєстрацію і проживання у квартирі відповідачки, а також, що квартира придбана частково за особисті кошти відповідачки, а відтак відповідно до положень частини 2 статті 109 ЖК УРСР та сталої судової практики Верховного Суду, виселення відповідачки без надання іншого житлового приміщення не є можливим.

Посилання у апеляційній скарзі на необґрунтованість висновку суду першої інстанції про направлення банком відповідачці вимоги про виселення на адресу, яка не зазначена у іпотечному договорі, є правомірними, оскільки з наданих суду документів вбачається, що з 8 листопада 2007 року ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі, однак вказані обставини не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення відповідачки.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховані правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25 липня 2018 року у справі №638/13030/13-ц, від 15 серпня 2018 року у справі №595/1271/16-ц та від 27 лютого 2019 року у справі №357/7940/16-ц, колегія суддів вважає безпідставним.

У справі № 638/13030/13 позивач пред`явив вимоги про виселення членів сім`ї колишнього власника житла, посилаючись на укладення договору купівлі-продажу з власником житла. У даній справі Верховний Суд зазначив, що «врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло».

У справі № 595/1271/16 позивач, який набув право власності на будинок у порядку спадкування, пред`явив вимоги про виселення члена сім`ї колишнього власника, посилаючись на те, що його право користування будинком було похідним від прав колишнього власника будинку, членом сім`ї якого він був, з чим погодився Верховний Суд.

У справі № 357/7940/16 підставою для виселення відповідача були положення статті 406 ЦК України.

Отже, правовідносини, які були предметом розгляду Верховного Суду у вищезазначених справах, не є подібними до правовідносин, які склалися між сторонами у даній справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення відповідачки, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення, заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 9 вересня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк