ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1915/22 Номер провадження 22-ц/814/3011/23Головуючий у 1-й інстанції Потетій А.Г. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.,

за участю секретаря судового засідання Сальної Н.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника відповідача, ОСОБА_2 , адвоката О.В. Бурбак, на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 січня 2023 року

у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та встановлення порядку користування транспортним засобом

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання здійснити продаж транспортного засобу та виплати компенсації

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спільним майном та встановлення порядку користування транспортним засобом - ЗАЗ SеnsSХ 1.3 4drМ/Т, д.н.з. НОМЕР_1 , обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з відповідачкою перебували у шлюбі з 09 березня 2013 року, який між ними було розірвано на підставі рішення суду від 28 грудня 2018 року, що набрало законної сили. У порядку вирішення спору про поділ спільного майна подружжя, постановою Полтавського апеляційного суду від 04.11.2020, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 08.12.2021, серед іншого, визнано за ними право власності по 1/2 частині на автомобіль ЗАЗ SеnsSХ 1.3 4drМ/Т, д.н.з. НОМЕР_1 .

Позивач вказував, що на даний час він позбавлений можливості реалізовувати право власності на вказаний автомобіль, відповідач чинить перешкоди у користуванні автомобілем.

31.01.2022 та 16.05.2022 ним на адресу відповідачки були направлені листи з пропозицією встановити графік користування спільним транспортним засобом наступним чином: 1 та 3 тиждень місяця його використовує він, 2 та 4 тиждень місяця, та домовитись про зустріч у сервісному центрі для здійснення перереєстрації автомобіля, які отримано останньою, однак залишено без відповіді, що і стало підставою його звернення до суду із позовом з метою усунення перешкод у користуванні спільним автомобілем та встановлення порядку користування.

04.07.2022 відповідачем ОСОБА_3 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про зобов`язання здійснити продаж транспортного засобу та виплатити їй компенсацію. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем мають рівні частки у праві власності вказаний автомобіль, який є неподільним майном, а оскільки вони з 2018 року по теперішній час не можуть знайти порозуміння, мають вкрай конфліктні відносини, спілкування, зустрічі, узгодження будь яких питань призводять до погіршення самопочуття, нормального ритму життя, відчуття пригнічення, а тому покладення на відповідача обов`язку продати автомобіль з виплатою їй на наступний день після укладення договору купівлі-продажу компенсації вартості належної їй частки (1/2) шляхом відповідного грошового переказу на її ім`я, призведе до уникнення спору щодо його оцінки та вартості спільного майна.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 27 січня 2023 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Вирішено усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні транспортним засобом, а саме: ЗАЗ SеnsSХ 1.3 4drМ/Т, д.н.з. НОМЕР_1 .

Встановлено порядок користування автомобілем ЗАЗ SеnsSХ 1.3 4drМ/Т, д.н.з. НОМЕР_1 наступним чином, а саме:

1) один тиждень автомобілем користується ОСОБА_3 , наступний тиждень автомобілем користується ОСОБА_1 з переданням свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, ключів від автомобіля та самого автомобіля у технічно-справному стані та рівнем пального не менше ніж на момент отримання автомобіля;

2) першим автомобілем користується, ОСОБА_1 , починаючи з 18.00 годин першої неділі наступної за днем вступу рішення суду в законну силу з умовою того, що автомобіль ЗАЗ SеnsSХ 1.3 4drМ/Т, д.н.з. НОМЕР_1 передається разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та ключами від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і навпаки о 18.00 год. наступної неділі на території прибудинкової площадки перед будинком по АДРЕСА_1 у технічно - справному стані та рівнем пального не менше ніж на момент отримання автомобіля.

Зобов`язано ОСОБА_3 з`явитися до Територіального сервісного центру № 5342 міста Полтава для внесення до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу відомостей щодо співвласника автомобіля ЗАЗ SеnsSХ 1.3 4drМ/Т, д.н.з. НОМЕР_1 - ОСОБА_1 та надати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та сам автомобіль ЗАЗ SеnsSХ 1.3 4drМ/Т, д.н.з. НОМЕР_1 .

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зобов`язання здійснити продаж транспортного засобу та виплати компенсації.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 984,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 10 544 грн.

Судові витрати понесені ОСОБА_3 у виді судового збору та витрат на правничу допомогу адвоката віднесено на її рахунок.

короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

Із вказаним рішенням повністю не погодилась ОСОБА_3 та оскаржила його в апеляційному порядку через свого представника, адвоката О.В. Бурбак.

В апеляційній скарзі прохає рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 січня 2023 року скасувати та ухвалити у справі нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Вважає рішення незаконним, необґрунтованим, винесеним з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з невідповідністю висновків фактичним обставинам.

Вказувала, що судом першої інстанції проігноровано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справ № 522/1528/15-ц.

Вважає, що судове рішення порушило стан невизначеності у правовідносинах з відповідачем; рішення суду не може бути виконане; визначений судом графік користування автомобілем спричинить подачу нових позовів, оскільки не можливо буде встановити виникнення причин подальших поломок автомобіля, вирішення питання його ремонту та стягнення компенсацій.

Судом не надано оцінки тому факту, що оскільки у постанові Полтавського апеляційного суду № 545/382/19 про поділ автомобіля не міститься даних про рік випуску та ідентифікаційний номер складових частин автомобіля, здійснити проведення реєстрації часток за кожним із них на автомобіль неможливо.

Також зазначено, що вона працює в Територіальному сервісному центрі № 5324 м. Полтави та кожного дня перебуває на робочому місці, а тому зобов`язання її прибути до цього сервісного центру є абсурдним, бо вона і так щоденно перебуває там.

Щодо стягнення з неї витрат позивача на правову допомогу у справі у сумі 10 544,00 грн вказувала, що в матеріалах справи відсутній сам договір про надання правничої допомоги, що свідчить про відсутність підстав для стягнення таких витрат. А також, представник повивача в порушення ст. 83 ЦПК України не надіслав доказів понесення таких витрат стороні відповідача, а тому суд не повинен був брати їх до уваги.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи

25.04.2022 надійшов відзив відповідача за зустрічним позовом на апеляційну скаргу, відповідно до якого він прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке що винесене з дотриманням норм матеріального ота процесуального права.

щодо процесуальної можливості розгляду справи апеляційним судом за відсутності учасників справи, що у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

25.05.2023 від представника скаржника ОСОБА_3 , адвоката Бурбак О.В., до апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи заяву тим, що вона буде зайнята, як представник потерпілої, під час проведення слідчих дій у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд вважає, що причина неявки адвоката в судове засідання, обумовлена наданням переваги надання адвокатських послуг в межах іншого провадження, не є поважною причиною неявки та підставою для відкладення розгляду справи.

Апелянт реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи апеляційним судом (стаття 367 ЦПК України), неявка скаржника та його адвоката в судове засідання не є перешкодою для перегляду справи апеляційним судом.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що постановою Полтавського апеляційного суду від 04.11.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДММ «Добробут», про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя - задоволені частково:

За ОСОБА_4 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 89,5 кв.м, житловою площею 48,3 кв.м, загальною вартістю 496 760,00 грн.

За ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 39,3 кв.м, житловою площею 16,9 кв.м, загальною вартістю 318 330,00 грн.

За ОСОБА_4 та ОСОБА_1 визнано право власності кожного по 1/2 частині автомобіля ЗАЗ SеnsSХ 1.3 4drМ/Т, д.н.з. НОМЕР_1 .

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.12.2021 постанову Полтавського апеляційного суду від 04.11.2020 залишено без змін.

Встановивши, що відповідач за первісним позовом здійснює ОСОБА_5 перешкоди у користуванні та розпорядженні спільною частковою власністю, а саме: автомобілем ЗАЗ SеnsSХ 1.3 4drМ/Т, д.н.з. НОМЕР_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 за первісним позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 за зустрічним позовом про зобов`язання ОСОБА_5 здійснити продаж транспортного засобу ЗАЗ Sens SX 1.3 4drM/T, д.н.з. НОМЕР_1 , та на наступний день після укладення договору купівлі-продажу компенсувати їй вартість 1/2 частки, шляхом здійснення відповідного грошового переказу на її ім`я, місцевий суд зазначив, що статтею 365 ЦК України встановлено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Проте, згідно зі ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Крім того, на автомобіль ЗАЗ SensSX 1.3 4drM/T, придбаний 06.08.2016 на підставі договору купівлі-продажу №214212-Y05654, вартістю 111 900,00 грн, право власності зареєстровано за ОСОБА_6 . Дані про реєстрацію автомобіля за другим співвласником, ОСОБА_1 , на час розгляду даної справи відсутні. Таким чином, покладення судом обов`язку на ОСОБА_1 здійснити продаж транспортного засобу ЗАЗ Sens SX 1.3 4drM/T, д.н.з. НОМЕР_1 , за відсутності внесених даних про нього до реєстраційних документів на автомобіль, призведе до фактичної неможливості виконати рішення суду та буде суперечити приписам ст. 358 ЦК України, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Щодо позовних вимог за первісним позовом

Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним, чи переслідує воно «суспільний інтерес», чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. У своїй діяльності суд керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У частині другій статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Частино першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони є співвласниками транспортного засобу автомобіля ЗАЗ SеnsSХ 1.3 4drМ/Т, д.н.з. НОМЕР_1 , на праві спільної часткової власності. Право власності по 1/2 частині на кожного визнано на підставі постанови Полтавського апеляційного суду від 04.11.2020 у справі № 545/382/19, залишеної без змін постановою Верховного Суду від 08.12.2021. (а.с. 22-34).

Позивач ОСОБА_1 , як на підстави своїх вимог про усунення перешкод у користуванні спільним автомобілем та встановлення порядку користування ним, посилався на те що відповідачка чинить перешкоди у користуванні автомобілем, та в досудовому порядку домовитись із відповідачкою про користування спільним автомобілем не довелось за можливе.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 31.01.2022 ним на адресу відповідачки ОСОБА_1 були направлені листи з пропозицією встановити графік користування спільним транспортним засобом наступним чином: 1 та 3 тиждень місяця його використовує він, 2 та 4 тиждень місяця, який відповідачем отримано, однак залишено без відповіді. (а.с. 36-42)

Вказаним доказом підтверджується, та самою відповідачкою не заперечується, що вони, як співвласники, не можуть домовитися про порядок володіння та користування автомобілем, що є їхньою спільною частковою власністю.

Таким чином, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем за первісним позовом, відповідає закону, є ефективним та призведене до відновлення порушеного права.

В свою чергу, скаржник, ОСОБА_3 , посилаючись на те, що рішення суду не може бути виконане, не довела, що встановлений судом порядок користування автомобілем порушує її права та інтереси, як співвласника спільного автомобіля. Посилання на можливі майбутні ремонтні роботи автомобіля не є такими доказами, а є лише припущенням обставин, які можуть настати у майбутньому, що не спростовує законності та ефективності обраного позивачем за первісним позовом способу правового захисту порушеного права.

Щодо зобов`язання ОСОБА_3 з`явитися до Територіального сервісного центру № 5342 міста Полтава для внесення до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу відомостей щодо співвласника автомобіля ЗАЗ SеnsSХ 1.3 4drМ/Т, д.н.з. НОМЕР_1 - ОСОБА_1 та надання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та сам автомобіль ЗАЗ SеnsSХ 1.3 4drМ/Т, д.н.з. НОМЕР_1 , апеляційний суд зазначає наступне.

Особливості реєстрації права власності на автомобіль врегульовано положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (далі по тексту Порядок).

Пунктами 6-8 вказаного Порядку визначено, що транспортні засоби, що належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою заявою реєструються за однією з таких осіб.

У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі його письмової заяви. Справжність підпису такого співвласника засвідчується нотаріально.

Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають вимогам, установленим МВС, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.

Як встановлено судом, наразі відповідачка одноособово користується транспортним засобом та після ухвалення та набрання чинності рішенням суду про поділ вказаного автомобіля із визначенням часток співвласників, на даний час право власності на автомобіль зареєстровано тільки за ОСОБА_6 . Дані про реєстрацію автомобіля за другим співвласником, ОСОБА_1 , на підставі постанови Полтавського апеляційного суду від 04.11.2020, на час розгляду даної справи відсутні.

ОСОБА_1 , як на фактичні підстави своїх позовних вимог щодо неможливості здійснення реєстрації за собою права власності на 1/2 частину автомобіля, посилався на те, що відповідач на його лист від 16.05.2022 із пропозицією визначитися з датою та призначення зустрічі у Територіальному сервісному центрі № 5342 міста Полтава з метою внесення у технічний паспорт автомобіля даних щодо власників спірного автомобіля, не відреагувала, попри його отримання.

ОСОБА_3 ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи не довела, що не ухиляється від явки до Територіального сервісного центру для оформлення ОСОБА_1 права власності на належну йому частку в автомобілі. Не є такими доказами доводи ОСОБА_3 про те, що вона працює у сервісному центрі та кожен день перебуває там, як на робочому місці.

Посилання ОСОБА_3 на те, що неможливість перереєстрації автомобіля пов`язана із тим, що у рішенні суду (у постанові Полтавського апеляційного суду від 04.11.2020 № 545/382/19) не зазначені обов`язкові реквізити автомобіля (рік випуску та ідентифікаційний номер його складових частин), що унеможливлює його виконання, є іншою обставиною, яка чинить перешкоди у реалізації співвласниками своїх прав на спільний автомобіль, та ця обставина не є фактичною підставою первісного позову.

25.05.2023 від представника ОСОБА_3 , адвоката Бурбак О.В., до апеляційного суду надійшло клопотання про долучення доказу, а саме листа ТСЦ № 5341 МВС № 31/16-14-11-8 від 10.05.2023, наданий на ім`я ОСОБА_3 у зв`язку із її зверненням під час особистого відвідування приміщення ТСЦ 06.05.2023.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Вказаний вище доказ, не був предметом оцінки судом першої інстанції, та неможливість його подачі відповідачкою за первісним позовом до суду першої інстанції з об`єктивних перчин, не обґрунтована у клопотанні, а тому такий доказ не приймається апеляційним судом до уваги.

Щодо позовних вимог за первісним позовом

ОСОБА_3 за зустрічним позовом прохала зобов`язати відповідача ОСОБА_1 здійснити продаж транспортного засобу та виплатити їй компенсацію на наступний день після укладення договору купівлі-продажу вартості належної їй частки (1/2) шляхом відповідного грошового переказу на її ім`я.

Як на підстави своїх вимог посилалась на те, що спільне володіння та користування автомобілем є неможливим, автомобіль є неподільною річчю, тому, в силу ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути реалізований через присудження майна одному із подружжя та виплату грошової компенсації вартості частки іншому, та що вказаний спосіб захисту є ефективним та призведе до уникнення спору щодо його оцінки та вартості спільного майна.

Апеляційний суд зазначає, що обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб правого захисту суперечить закону, а визначені правові підстави такого позову ґрунтуються на невірному розумінні норм матеріального права.

По-перше, з прийняттям рішення суду про поділ спільного майна подружжя та визнання цим рішенням право власності на частки у спільному майні за кожним із сторін, право спільної сумісної власності на спірний автомобіль було припинено, та виникло право спільної часткової власності, тому посилання позивача за зустрічним позовом, як на правові підстави позовних вимог, на ст. 71 СК України, - є безпідставним.

По-друге, питання визнання спірного автомобіля приватною власністю ОСОБА_3 та надання ОСОБА_1 компенсації його частки вирішувалось під час розгляду цивільної справи № 545/382/19 про поділ спільного майна подружжя. Так, відповідно до постанови Полтавського апеляційного суду від 04.11.2020 при поділі спірного автомобіля колегія суддів виходить із того, що поділ такого неподільного майна може здійснюватися шляхом виділення його в натурі одному з подружжя, а іншому грошової компенсації вартості його частки. Відповідно до положень частини 4, 5 статті 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно можливе за умови його згоди та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України). Оскільки жодна зі сторін не вчинила таких дій та не внесла на депозитний рахунок суду відповідної суми компенсації за 1/2 автомобіля, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, апеляційний суд визнає за кожним із сторін ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 84 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України вимогою до правочину, додержання якої є необхідним для чинності правочину це те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї.

Виконання цивільного обов`язку забезпечується засобами заохочення встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одним з основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України принцип свободи договору, відповідно до якого укладення договору носить добровільний характер і ніхто не може бути примушений до вступу в договірні відносини.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Враховуючи наведені вище норми права, відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції вірно виходив з того, що обраний позивачкою за зустрічним позовом спосіб захисту є неможливим та суперечить закону.

Доводи апеляційної скарги в цій частині правильності висновків суду першої інстанції не спростували.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, апеляційний суд зазначає наступне.

Правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (предметом позову у справі є поділ спільної сумісної власності подружжя на неподільну річ, у якій Верховний Суд зробив відступлення від висновків Верховного Суду України та Верховного Суду «Щодо ефективного захисту прав кожного зі співвласників неподільних речей і забезпечення єдності судової практики відносно застосування приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України, частини другої статті 364 ЦК України»), та Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справ № 522/1528/15-ц (предмет: про визнання договору поруки припиненим та про визнання договору поруки частково недійсним), - здійснені у справах, правовідносини у яких не є подібними до справи, що розглядається.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення з неї витрат на правову допомогу.

Суд першої інстанції установив, що ОСОБА_1 в обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката надано: Акт приймання-передачі наданих послуг від 05.07.2022, квитанцію № 2 від 05.07.2022 про фактичну оплату послуг адвоката на суму 10 544,00 грн, у зв`язку з чим стягнув зазначену суму з відповідача.

В апеляційній скарзі скаржник зазначала, що в матеріалах справи відсутній договір, укладений між ОСОБА_1 та його адвокатом, що є підставою для відмови у стягненні таких витрат взагалі, однак ці доводи не знайшли свого підтвердження, оскільки в матеріалах справи наявний договір № 1088912 про надання правової допомоги від 03.05.2022, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Губарєвою М.О., а також ордер про надання правничої (правової) допомоги № 1094986, виданий на підставі вказаного договору, та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 48-49).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 07.07.2022 позивачем за первісним позовом подане клопотання про поновлення процесуального строку на подання клопотання про стягнення витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до якого ОСОБА_1 прохав поновити строк для подання ним доказів витрат на професійну правничу допомогу, а також, подав ще одне окреме клопотання про стягнення таких витрат з відповідача у сумі 10 544,00 грн, навівши у ньому розрахунок витрат та долучивши до клопотання докази їх понесення (а.с. 66-70).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.06.2022 судом першої інстанції відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та призначено підготовче засідання на 07.07.2022 на 08 год 40 хв з повідомленням учасників справи.

07.07.2022, тобто у підготовче судове засідання, ОСОБА_1 до суду першої інстанції подані докази на підтвердження витрат на правову допомогу у справі, тобто такі докази подані з дотриманням передбаченого ч. 8 ст. 141 ЦПК України порядку (до закінчення судових дебатів). Подання ОСОБА_1 клопотання про поновлення процесуального строку для подання таких доказів є безпідставним.

Разом із тим, ОСОБА_1 було на надано до суду докази надіслання доказів понесених ним витрат на правову допомогу разом із двома вказаними вище клопотаннями стороні відповідача, ОСОБА_3 , на адресу АДРЕСА_4 , поштовим відправленням № 806 від 06.072022 з описом вкладеного, про що в матеріалах справи наявні документи поштового відправлення (а.с. 65-65а)

Доводи апеляційної скарги в цій частині також не знайшли свого підтвердження.

Також, з матеріалів справи вбачається, що протягом розгляду справи місцевим судом відповідач за первісним позовом, ОСОБА_3 , не скористалась своїм правом на подачу клопотання про зменшення витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката у справі у зв`язку із їх не співмірністю згідно з ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України. Таке клопотання надійшло до суду першої інстанції 02.02.2023, тобто вже після ухвалення 27.01.2023 рішення судом першої інстанції (а.с. 136-138).

Таким чином, суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача за первісним позовом на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 10 544,00 грн, враховуючи те, що такі витрати є реальними, доведеними та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги в цій частині правильності висновків місцевого суду не спростували.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного перегляду справи, відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача, ОСОБА_2 , адвоката О.В. Бурбак, - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 червня 2023 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

В.П. Пікуль