Постанова

Іменем України

31 травня 2023 року

провадження №22-ц/824/7624/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року

та апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека»

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року

та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 березня 2023 року

в складі судді Луценко О. М.

у цивільній справі №756/11608/22 Оболонського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека»

про стягнення грошових коштів

У С Т А Н О В И В:

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, в якому посилаючись на те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договорами та не повернув їй сплачені за цими договорами грошові кошти, просила стягнути з останнього грошові кошти в сумі 102 444,00 грн, які складаються із сплачених коштів в розмірі 41 046,00 грн за договором від 27.01.2022 про надання медичної допомоги (спостереження вагітності) та сплачених коштів в розмірі 61 398,00 грн за Попереднім договором від 30.01.2022 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 27 січня 2022 року між нею та відповідачем укладений Договір про надання медичної допомоги (спостереження вагітності) Пакет «Базовий+» з 6 тижнів - до пологів (одноплідна вагітність), за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» (далі - ТОВ «ПБ «Лелека», медичний заклад) медичний заклад взяв на себе зобов`язання надати пацієнту медичну допомогу, що полягає у проведенні циклу амбулаторнгого спостереження вагітності, яку пацієнт зобов`язався сплатити на умовах договору. Вартість з надання медичних послуг спостерження вагітності склала 41 046,00 грн, які ОСОБА_1 повністю сплатила.

31.01.2022 між нею та відповідачем укладено попередній договір про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Стандарт», згідно якого медичний заклад взяв на себе зобов`язання надати кваліфіковану медичну допомогу у веденні пологів пацієнта, а пацієнт зобов`язався прийняти медичну допомогу та забезпечити її оплату у строк та спосіб визначені договором. Вартість послуг за цим договором склала 61 398,00, які позивачка сплатила у повному обсязі.

Вказувала також, що 24.02.2022 в Україні розпочалися бойові дії, зокрема у м. Києві, у зв`язку з цим Указом Президента України з 24 лютого 2022 року на всій території України запроваджено воєнний стан. У зв`язку з введенням воєнного стану на всій території України відповідач повинен був повідомити їй про неможливість виконання умов договорів та надання послуг, але припинив надання їй послуг (медичної допомоги) за договорами без відповідного повідомлення про це.

Посилаючись на вищевказані обставини та на те, що відповідач не повернув їй грошові кошти на виконанням умов договорів, медичні послуги не надав, просила стягнути з останнього сплачені нею грошові кошти за двома договорами в сумі 102 444,00 грн.

Крім того, посилаючись на те, що вона зверталася до відповідача із заявою про повернення грошових коштів за договорами, однак останній коштів так і не повернув, чим прострочив виконання основного зобов`язання, просила на підставі ст. 625 ЦК України стягнути з останнього 3% річних, які складають суму 496,78 грн.

Відповідач позов не визнав з тих підстав, що пацієнтом за час спостереження вагітності було використано послуги на суму 19 530,00 грн, що підтверджується довідкою про надання послуг, яка містить в матеріалах справи. Також посилався на те, що вартість послуг за договором від 27.01.2022 складається із основної суми спостереження - 39 246,00 грн та суми в 1 800,00 грн - страховий платіж, яка оплачена на користь страховика - ПАТ «Українська пожежна страхова компанія».

Вказував, що у ТОВ «ПБ «Лелека» відсутній обов`язок з повернення коштів, оскільки з 24.02.2022 на всій території України введено воєнний стан, який триває і досі. Введення воєнного стану, внаслідок збройної агресії росії проти України, унеможливило виконання ТОВ «ПБ «Лелека» зобов`язання перед позивачем за обома договорами, оскільки будівля пологового будинку, в якій за умовами договору визначено надання послуг, та яка розташована на території активних бойових дій ( Пуща -водиця), зазнала обстрілів та значних пошкоджень в результаті ведення бойових дій. З березня 2022 року медичний заклад вимушено призупинило роботу у Пуща -водиці та не приймало пацієнтів до 01.09.2022.

Зауважив, що доводи позивача про те, що вона залишилася без медичного супроводу є надуманими, оскільки з початку повномасштабного вторгнення пологовий будинок надавав медичну допомогу пораненим військовослужбовцям, цивільній обороні, мирним жителям, породіллям та новонародженим.

Додав, що згідно листа ТПП України введення на території України воєнного стану є форс-мажорною обставиною для суб`єктів, які здійснюють господарську діяльність, у зв`язку з цим не можуть застосовувати положення ст. 625 ЦК України.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ПБ «Лелека» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором від 27.01.2022 в розмірі 19 716,00 грн, грошові кошти за попереднім договором від 31.01.2022 в сумі 61 398,00 грн та витрати по судовому збору в сумі 1 029,42 грн.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 березня 2023 року стягнуто з ТОВ «ПБ «Лелека» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 500,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, позивачка подала до суду апеляційну скаргу, в якій посилалася на те, що рішення в цій частині ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що умовами договору про спостереження вагітності передбачено надання циклу амбулаторного спостереження вагітності і вартість послуг визначена саме за цикл послуг в цілому.

Судом не взято до уваги, що в порушення умов п. 6.6. договору про спостереження вагітності відповідач не повідомив її про неможливість виконання покладених на нього договором зобов`язань.

Суд також не взяв до уваги, що за умовами договору про спостереження вагітності, надання медичним закладом послуг передбачених цим договором та отримання таких послуг підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг, в якому зазначається, які медичні послуги було надано та їх вартість. Нам думку позивачки, надана відповідачем довідка про фактично надані медичні послуги за договором від 27.01.2022 на суму 19 530,00 грн не є належним доказом підтвердження часткового виконання умов договору медичним закладом, з огляду на те, що необхідно надати повний цикл послуг (спостереження вагітності).

Звернула увагу на те, що висновок суду про визнання нею факту отримання послуг на загальну суму 41 046,00 грн не відповідає обставинам та матеріалам справи, оскільки вона заперечувала та заперечує факт надання послуг відповідачем та вартість, зазначених у довідці.

Суд дійшов помилкового висновку, що кошти за договором від 27.01.2022 підлягають стягненню за вирахуванням страхового платежу в сумі 1 800,00 грн, оскільки не обґрунтував рішення в цій частині. Також суд залишив поза увагою те, що кошти сплачувалися на рахунок ТОВ «ПБ «Лелека», а договір страхування, копія якого долучена відповідачем до відзиву, не підписана жодною із сторін, що в свою чергу свідчить про неукладеність такого договору страхування.

Вважала, що суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення 3% річних, посилаючись на форс-мажорні обставини.

Крім того, в обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що обставини форс-мажору звільняють сторони від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від виконання зобов`язань в цілому. Тому, наявність форс-мажорних обставин у відповідача, не позбавляє її права на повернення сплачених грошових коштів з підстав припинення зобов`язання та не надання відповідних послуг.

За наведених обставин просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17.02.2023 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Крім того, просила стягнути з відповідача судові витрати, понесені нею у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, а саме судовий збір в сумі 1 540,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог та додатковим рішенням суду, щодо розподілу судових витрат, також подав до суду апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив обставини, на які посилався у відзиві на позовну заяву, та норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

В апеляційній скарзі відповідач просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17.02.2023 та додаткове рішення від 14.03.2023, ухваливши нове судове рішення про залишення без розгляду позовної заяви.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідача, 12 квітня 2023 року ОСОБА_1 подала відзив, посилаючись на те, що апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою. В прохальній частині скарги відповідач просить залишити позовну заяву без розгляду, але не наводить для цього підстав, визначених ст. 377 ЦПК України.

Також в обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу позивачка зазначила обставини, на які посилалася в своїй апеляційній скарзі, а саме що стосується коштів за договором страхування; складання відповідачем довідки про надання частини медичних послуг, а не акту приймання-передачі робіт; обов`язок відповідача за умовами договору про спостереження вагітності надати повний цикл послуг, а не їх частину; відсутність з боку відповідача повідомлень про неможливість виконання умов договорів.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача в частині оскарження додаткового рішення зазначила, що нею у відповідності до вимог закону надано всі необхідні докази на підтвердження понесення судових витрат, тоді як відповідачем не наведено обґрунтованих та переконливих доказів, які є підставою для зменшення судових витрат на правничу допомогу.

09 травня 2023 року відповідач, заперечуючи проти апеляційної скарги позивача, теж подав відзив на апеляційну скаргу останньої. В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначив обставини, на які посилався у своїй апеляційній скарзі, та просив скаргу залишити без задоволення.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач виклав свої заперечення проти вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим посилаючись на незначну складність справи, критерій розумності, дійсності та наданого обсягу правничої допомоги, а також посилаючись на фінансовий стан ТОВ "ПБ "Лелека", вважав, що розмір витрат позивача на правничу допомогу в апеляційному суді необхідно зменшити до 1 500,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів розглядає справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 27.01.2022 між ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» (медичний заклад) та ОСОБА_1 (пацієнт) укладено договір №41В/01/2022 про надання медичної допомоги (спостереження вагітності) пакет «Базовий +» з 6 тижнів до пологів (одноплідна вагітність) (далі - Договір), за умовами якого медичний заклад зобов`язався надати пацієнту медичну допомогу, яка полягає у проведенні циклу амбулаторного спостереження вагітності пацієнта згідно діючих нормативних документів та стандартів у галузі охорони здоров`я, а пацієнт зобов`язався прийняти, виконувати і сплатити послуги на умовах договору.

Згідно з п.п. 5.2, 5.3 Договору, вартість медичної допомоги, що надається пацієнту медичним закладом складає 41 046,00 грн та сплачується пацієнтом одноразово у формі 100% передоплати у момент підписання даного договору.

Відповідно до п. 4.1.1 Договору, медичний заклад зобов`язаний надати якісну і кваліфіковану медичну допомогу, а також провести всі діагностичні та лікувальні заходи відповідно до даного Договору.

Пунктами 4.3.6, 4.4.2 Договору визначено, що пацієнт зобов`язаний сплатити за надану медичним закладом медичну допомогу у повному обсязі та в узгоджений сторонами в договорі строк, а також має право відмовитись від подальшого лікування.

Пунктами 6.1, 6.4, 6.5 Договору передбачена відповідальність згідно чинного законодавства та умов цього договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором. Сторони не несуть відповідальності за невиконання або неналежне виконання цього договору у разі виникнення особливих обставин з об`єктивних причин (форс-мажорні обставини), які сторони не могли передбачити і що перешкоджають сторонам виконати свої обов`язки. До таких обставин віднесено, зокрема, війну та воєнні дії.

Відповідно до п. 6.6 Договору, сторона яка не може виконувати свої договірні відносини внаслідок обставин, зазначених у п. 6.5 Договору, повинна проінформувати про це іншу сторону, а також належним чином цей факт підтвердити.

Пунктом 7.1 Д визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та сплати пацієнтом суми передбаченої п. 5.2 даного договору і діє до пологів пацієнта.

Дія договору може бути достроково припинена, зокрема, з ініціативи пацієнта, за умови письмового повідомлення медичного закладу шляхом написання заяви на ім`я головного лікаря медичного закладу із зазначенням причин розірвання договору. В такому випадку договір вважається розірваним через 5 робочих днів з моменту отримання відповідного повідомлення пацієнта. В такому випадку пацієнту на його вимогу повертається сплачена сума вартості договору, що зазначена у п. 5.2 Договору, за винятком вартості фактично наданої медичної допомоги пацієнту за договором (п. 8.1.2 Договору).

27.01.2022 між позивачем та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в особі агента - ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» укладено договір серії ДМС - фіз.особи №7619/999/318/210003621 добровільного медичного страхування «Захищена вагітність - одноплодова», за умовами якого позивач застрахував свої майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані із життям, здоров`ям та працездатністю застрахованої особи, на умовах програми «Майбутня мати», на випадок настання страхових випадків, передбачених договором, сума страхового платежу - 1800,00 грн; вигодонабувачем визначено ТОВ «Пологовий будинок «Лелека»; строк дії договору - до 15.07.2022.

Згідно з рахунком-фактурою №70772 від 27.01.2022, сума для оплати амбулаторного спостереження вагітних (з 6 тижня) за пакетом «Базовий+», програма 1, одноплодова вагітність, з урахуванням знижки, складає 41 046 грн 00 коп.

Згідно рахунку-фактури №70772 від 27.01.2022, ОСОБА_1 на виконання умов Договору від 27.01.2022 сплатила загальну суму 41 046,00 грн, що підтверджується квитанцією.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, дію якого згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено з 23.08.2022 строком на 90 діб та який діє і до цього часу.

У наданому листі Торгово-Промислової палати України від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 вказано, що військова агресія російської федерації проти України з 24.02.2022 є обставиною непереборної сили для суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по договору.

23 вересня 2022 року ОСОБА_1 направила ТОВ "ПБ "Лелека" заяву про припинення договорів разом з вимогою про повернення сплачених коштів в загальній сумі 102 444,00 (41046,00+61398,00), сплачених на виконання умов Договору, посилаючись на те, що відповідач не надав їй послуг за цим Договором.Вказана вимога відповідачем задоволена не була (а. с. 39-44).

Згідно довідки, виданої ТОВ «ПБ «Лелека», ОСОБА_1 за Договором про надання медичної допомоги (спостереження вагітності) від 27.01.2019 надано певні послуги на суму 19 530,00 грн (а. с. 91).

Матеріали справи не містять доказів надання позивачці медичних послуг за договором від 27.01.2022 у повному обсязі.

Також в матеріалах справи відсутні докази того, що ТОВ «ПБ «Лелека» повідомляв ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з введенням військового стану припиняє надання медичних послуг за договором від 27.01.2022.

Суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини справи, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а саме положення ст. 509, 526 ЦК України, та врахувавши надання відповідачем належних доказів часткового виконання Договору про ведення спостереження вагітності, зокрема надання медичних послуг на суму 19 530,00 грн, дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що долучена відповідачем довідка про надання та вартість медичних послуг не підтверджує факт надання таких послуг на суму 19 530,00 грн, з огляду на таке.

Пунктом 9.1. Договору від 27.01.2022 визначено, що надання медичним закладом послуг, передбачених умовами Договору та отримання таких послуг підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг, в якому зазначається які медичні послуги було отримано та яка їх вартість.

Як вірно вказує позивачка в апеляційній скарзі, матеріали справи не містять акту приймання-передачі наданих послуг, який укладено та підписано сторонами, який підтвердив би факт надання медичних послуг за Договором від 27.01.2022 на суму 19 530,00 грн.

Натомість, в матеріалах справи міститься довідка, про яку вказувалося вище, з якої вбачається, що ОСОБА_1 за Договором від 27.01.2022 надано медичні послуги на суму 19 530,00 грн.

Аналіз вказаної довідки свідчить про те, що даний документ в силу ч. 1 ст. 77 та ст. 79 ЦПК України є належним та достовірним доказом у справі, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, і на підставі цього доказу можна встановити дійсні обставини справи.

Крім того, слід враховувати й те, що згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги позивачки про те, що за умовами Договору від 27.01.2022 його предметом є саме факт надання відповідачем циклу спостереження вагітності, а не надання послуг частинами, оскільки за умовам цього ж Договору сторони визначили, що пацієнту на його вимогу повертається сплачена сума вартості договору, що зазначена у п. 5.2 Договору, за винятком вартості фактично наданої медичної допомоги пацієнту за договором (п. 8.1.2 Договору).

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що суд в оскаржуваному рішенні неправильно зазначив про не заперечення позивачем факту надання медичних послуг на суму 41 046,00 грн, з огляду на вищевказані обставини, не спростовують висновку суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог в цій частині. А відтак і не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині.

Щодо доводів позивачки про те, що у суду були відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних про повернення суми сплаченого страхового платежу в розмірі 1 800,00 грн, то вони також не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині, оскільки як вбачається зі змісту Договору, вартість послуг за цим договором включає і страхування, вартістю 1 800,00 грн. А договір страхування укладено між ТОВ «ПБ «Лелека» та страховиком, який не є предметом спору у даній справі, а тому доводи щодо неукладеності договору страхування є недоречними та на увагу судової колегії не заслуговують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення коштів за Договором від 27.01.2022, а саме в сумі 19 716,00 грн.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо наявності правових підстав для задоволення в повному обсязі позовних вимог в частині стягнення грошових коштів за попереднім договором, з наступних підстав.

31 січня 2022 року між ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» ОСОБА_1 додатково укладено попередній договір №37П/01/2022 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Стандарт», за умовами якого медичний заклад зобов`язався протягом строку дії договору та на його умовах надати пацієнту якісну та кваліфіковану медичну допомогу, яка полягає у веденні пологів пацієнта згідно діючих нормативних документів та стандартів у галузі охорони здоров`я, а пацієнт зобов`язався прийняти медичну допомогу та забезпечити її оплату у строк та спосіб, визначені договором.

Згідно з п. 1.4 цього договору, авансовий платіж за послуги, наданих за цим договором становить 61 398,00 грн.

Згідно п.1.8 Попереднього договору у разі відмови пацієнта або медичного закладу від укладення основного договору, зобов`язання за цим попереднім договором припиняються, грошові кошти, сплачені в якості авансового платежу за даним попереднім договором, підлягають поверненню медичним закладом пацієнтові протягом 5 робочих днів з моменту одержання відповідної письмової вимоги пацієнта.

Відповідно до рахунку-фактури №70973 від 31.01.2022, сума для оплати родопомочі через природні родові шляхи при одноплодовій вагітності, палата Стандарт (1) (програма 1) без ПДВ становить 31 000,00 грн., сума для оплати родопомочі через природні родові шляхи при одноплодовій вагітності, палата Стандарт (2) (програма 1) становить 31 000,00 грн., сума для оплати родопомочі через природні родові шляхи при одноплодовій вагітності, палата Стандарт (програма 1) з ПДВ становить 7 300,00 грн., страховий платіж «Безпечні пологи розширена» програма 1 складає 1 800 грн., загальна сума до сплати 71 100,00 грн.

З матеріалів справи убачається, що позивач сплатив згідно рахунку-фактури №70973 від 31.01.2022 загальну суму 61 398,00 грн.

Також з матеріалів справи вбачається, що 22.09.2022 позивачка зверталася до відповідача з вимогою про повернення коштів, сплачених нею на виконання умов попереднього договору.

В матеріалах справи відсутні докази укладення між сторонами основного договору. Якому передував Попередній договір, укладений 31.01.2022.

За змістом ч. 3 ст. 635 ЦК України, у випадку неукладення основного договору у строк обумовлений попереднім договором зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється. Відповідно фактично отримані за попереднім договором грошові кошти є авансом і підлягають поверненню особі, яка їх сплатила.

З аналізу вказаної норми права вбачається, що авансовий платіж підлягає поверненню у будь-якому випадку незалежно від того, з ініціативи якої сторони (або вини цієї сторони) не був укладений договір.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №918/631/19, де Велика Палата зазначила, що виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (п. 68).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач посилався на зміст пунктів 6.4 та 6.5 публічного (типового) договору про надання медичних послуг на веб-сайті ТОВ «ПБ «Лелека», за якими сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором, якщо таке стало наслідком дії обставин непереборної сили, зокрема воєнних дій за фактом агресії росії, наявність яких підтверджена листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, що унеможливило виконання відповідачем своїх обов`язків, оскільки будівля пологового будинку на вул. Квітки Цісик 56 у м. Києві , яка знаходилася на межі бойових дій у Пущі -Водиці зазнала обстрілів і була пошкоджена, у зв`язку з чим пологовий будинок 06 березня 2022 року на своєму Веб-сайті розмістив оголошення про зупинення прийому пацієнтів.

Колегія суддів вважає, що такі доводи апеляційної скарги відповідача не спростосують висновків суду про наявність передбачених законом та договором підстав для повернення відповідачем авансових платежів, з огляду на таке.

Підставою для покладення на особу відповідальності за порушення зобов`язання є наявність її вини у формі умислу або необережності (ст.614 ЦК України).

Водночас ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Такі ж положення містить ч. 6 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», який поширює свою дію на спірні правовідносини.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Тобто, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, в тому числі: введення карантину, встановленого КМ України, нетривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади.

Встановлено, що наявність обставин непереборної сили, зокрема воєнних дій за фактом агресії росії, підтверджена листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, який надав відповідач до суду першої інстанції.

Окрім того, факт агресії росії проти України є загальновідомим і не потребує доведення.

Проте, відповідно до приписів ст.617 ЦК України, наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) не звільняє відповідача від виконання обумовленого попереднім договором зобов`язання щодо повернення авансових платежів, а лише може бути підставою для його звільнення від передбаченої законом чи договором відповідальності за його невиконання, зокрема сплати неустойки, відшкодування збитків, моральної шкоди тощо, що і було вірно враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення вимог позивачки.

З наведеного слідує, що за приписами статті 617 ЦК України, особа звільняється від відповідальності за порушення зобов`язань, якщо воно стало саме наслідком форс-мажору.

Однак, сам по собі воєнний стан не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 березня 2023 року в справі №922/1093/22).

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі №922/2394/21 також зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Відповідач, вказуючи на те, що з березня 2022 року робота пологового будинку була вимушено припинена через російську агресію та введення воєнного стану на території України, надання пологовим будинком медичної допомоги пораненим військовослужбовцям, територіальній обороні, мирним жителям, породіллі, обстріли будівлі пологового будинку, не мотивує та не обґрунтовує, як саме вказані обставини вплинули на виконання обов`язку саме з повернення позивачу коштів за договорами.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стянення грошових коштів за договорами.

Поруч з цим, враховувавши вищенаведені положення статті 617 ЦК України суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують такого висновку суду першої інстанції та за своїм змістом є доводами позовної заяви, яким в оскаржуваному рішенні надано належну правову оцінку.

Більше того, даючи оцінку доводам сторін, викладеним у апеляційних скаргах, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, шо рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про незаконність та необґрунтованість додаткового рішення суду від 14.03.2023, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 22 лютого 2023 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що суд частково задовольнив її позовні вимоги, але не вирішив питання про розподіл витрат на правничу допомогу, звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила покласти на відповідача понесені нею під час розгляду справи в суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 500,00 грн.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачкою в строки, визначені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, до суду надано докази, а саме: договір про надання правової допомоги №22/1010 від 19.09.2022, додаткову угоду до цього договору №1 від 19.09.2022, додаткову угоду до цього договору №2 від 13.12.2022, звіт про виконану роботу, який включає 10 годин роботи адвоката із зазначенням видів наданих послуг від 17.02.2023, рахунок-фактуру на суму 10 000,00 грн, рахунок-фактуру на суму 2 500,00 грн, банківські квитанції на загальну суму 12 500,00 грн про оплату правової допомоги ОСОБА_1 , акт №1 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 21.02.2022.

14 березня 2023 року відповідач подав до суду заяву про зменшення суми витрат на правничу допомогу до 3 000,00 грн. Заява відповідача обґрунтована невідповідністю обсягу наданих адвокатом послуг, незначною складністю справи та незадовільним фінансовим станом відповідача (а. с. 164).

Суд першої інстанції, врахувавши надані позивачкою докази понесення витрат на професійну правничу допомогу та заперечення відповідача щодо розміру судових витрат, застосувавши вимоги ст. 133, 137, 141 ЦПК України, а також положення ст. 270 ЦПК України, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для ухвалення додаткового рішення та покладення на відповідача витрат, понесених позивачкою на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд неправильно визначив розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В частині третій статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ціна позову становить 102 940,78 грн, з яких рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17.02.2023 задоволено позовні вимоги в розмірі 81 114,00 грн.

Звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, позивачка просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 500,00 грн.

Водночас, ухвалюючи додаткове рішення та стягуючи судові витрати на правничу допомогу у повному розмірі, суд першої інстанції залишив поза увагою факт часткового задоволення позовних вимог.

Таким чином, враховуючи пропорційність задоволених судом позовних вимог, розмір витрат на правничу допомогу становитиме 9 850,00 грн.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення суду в силу ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь позивача.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року від 14 березня 2023 року - змінити та зменшити розмір витрат на правничу допомогу з 12 500 грн 00 коп. до 9 850 грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

А. М. Стрижеус