П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2023 року м. Київ

Справа № 758/399/23

Провадження: № 22-ц/824/9008/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Подільського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Головчака М.М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

у с т а н о в и в:

В січні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 листопада 2010 року сторони зареєстрували шлюб, мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя та обов`язки, втрату почуття любові один до одного, а тому збереження шлюбу неможливе. Крім того, між сторонами не досягнуто згоди щодо добровільного утримання відповідачем спільної дитини, так, відповідач інших осіб на утриманні не має, працездатний, за станом здоров`я має можливість фінансово утримувати спільну дитину.

За викладених обставин, ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 05 листопада 2010 року, та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року позов задоволено частково.

Шлюб між сторонами розірвано.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина у розмірі частини доходів.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував інтереси дитини, а також його прохання надати час на примирення при прийнятті рішення про розірвання шлюбу.

Зазначав, що позивач та спільна дитина не проживають окремо від нього, місце проживання дитини зареєстроване за адресою його проживання, в квартирі, яка належить йому на праві власності. Вказував, що він піклується про виховання дитини. Однак, в березні 2022 року у зв`язку із початком війни, дружина з сином були вивезені до м.Мукачево. В квітні 2022 року позивачка вчинила протиправні дії, всупереч його забороні, таємно вивезла сина за кордон.

Також відмічав, що в позовній заяві невірно визначено адресу позивачки, що свідчить про порушення судом ст. 175 ЦПК України при прийнятті позову, окрім того, позовна заява підписана представником ОСОБА_2 адвокатом Кочуловим М.А., при цьому, на його думку, підпис в договорі про надання правової допомоги, який був наданий адвокатом Кочуловим М.А. на підтвердження повноважень, не є підписом позивачки, а відтак договір не є чинним, а тому позовна заява підписана особою, яка не мала права її підписувати.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Шмонденко Д.В. в інтересах ОСОБА_2 зазначив, що законом не передбачено примушування особи до збереження шлюбних відносин, а надання строку для примирення є правом, а не обов`язком суду. Доводи скаржника в частині вимог про розірвання шлюбу вважає необґрунтованими.

Вказує, що відповідач в апеляційній скарзі навів суперечливі один одному доводи, а саме одночасно вказав, що позивачка та їх спільна дитина не проживають окремо від нього, та те, що з квітня 2022 року вони проживають на території Федеративної республіки Німеччина. При цьому, враховуючи, що спільна дитина проживає разом з позивачкою, а відповідач матеріальної допомоги не надає, висновки суду про стягнення аліментів на утримання дитини вважає обґрунтованими. Відмічав, що спір між сторонами щодо місця проживання дитини не стосується предмету спору у даній справі.

Зауважив, що позов подано за зареєстрованим місцем проживання відповідача, тому суд правомірно прийняв позовну заяву до провадження, а сумніви відповідача стосовно справжності підпису у договорі про надання правової допомоги, яким було уповноважено адвоката Кочулова М.А.представляти інтереси ОСОБА_2 , вважає безпідставними.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Адвокат Шмонденко Д.В. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 05 листопада 2010 року був укладений шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 812, після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку - ОСОБА_5 , дружині - ОСОБА_5 .

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками в свідоцтві про народження якого вказано позивачку та відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, суперечить інтересам позивачки, тому шлюб між сторонами підлягає розірванню. При цьому, між сторонами не досягнуто домовленості щодо питань утримання сина, який проживає з позивачкою, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України).

Згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Виходячи із засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

У позовній заяві позивачка зазначала, що спільне життя з відповідачем не складається, протягом останнього часу між ними немає взаєморозуміння, внаслідок того, що кожен з подружжя має різні погляди на сімейне життя.

Встановивши, що сторони сімейні стосунки не підтримують, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, суд першої інстанції зробив висновок про наявність правових підстав для розірвання шлюбу в порядку, передбаченому статтею 112 СК України.

Колегія суддів вважає такі висновки суду правильними, оскільки при апеляційному перегляді справи представник позивачки, як у відзиві на апеляційну скаргу так і в судовому засіданні наполягав на розлученні.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом першої інстанції строку для примирення, про що було заявлено представником відповідача в суді першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

За змістом норм СК України заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

В суді апеляційної інстанції скаржник не порушував питання про надання строку для примирення, при цьому, колегія суддів, вважає за необхідне відмітити, що з`ясувавши причини і обставини спору, не вбачає доцільності в наданні сторонам строку на примирення, оскільки сімейні стосунки сторін є припиненими, а позивач категорично заперечує проти збереження шлюбу.

Окрім того, справа в провадженні суду перебуває з січня 2023 року, і з цього часу сторони мали можливість досягти примирення. Однак, з огляду на те, що позивач підтримує свої вимоги, взаємини сторін за час розгляду справи не змінилися і не налагодилися, через що подальше збереження цього шлюбу є неможливим.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів колегія суддів зазначає наступне.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Колегія суддів дійшла однозначного висновку, що, ураховуючи, що спільна дитина сторін проживає з позивачкою, відповідач зобов`язаний сплачувати кошти на її утримання.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 є працездатним чоловіком. Відомостей про незадовільний стан здоров`я суду не надано. Інформації про інших дітей, не працездатних батьків, які перебувають на утриманні відповідача, матеріали справи не містять.

Доводи скаржника про те, що дитина та позивачка проживають разом з ним не заслуговують на увагу, оскільки достеменно встановлено, що ОСОБА_2 разом із дитиною виїхала за межі України через військовий стан, на теперішній час перебувають на території Федеративної республіки Німеччина, про що також свідчить звернення ОСОБА_1 до суду міста Целль щодо повернення дитини в Україну.

Посилання відповідача на відсутність узгодження сторонами місця проживання дитини не впливає на його обов`язок утримувати дитину, яка наразі проживає разом з матір`ю.

Доводів щодо визначеного судом розміру аліментів апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

З урахуванням вищезазначених обставин, висновки суду першої інстанції про стягнення із відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі доходів є правильними.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що підпис позивачки в договорі про надання правової допомоги, яким було уповноважено адвоката Кочулова М.А., є підробленим, оскільки вказане ґрунтується виключно на його припущеннях.

Визначення позивачем в позовній заяві своєї адреси, яка не відповідала місцю її реєстрації, не призвело до неправильного вирішення справи, не впливало на територіальну підсудність справи, а відтак вказана обставина не може бути підставою для скасування рішення суду.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, рішення Подільського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 31 липня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова