Постанова

Іменем України

15 серпня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/11629/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного університету біоресурсів і природокористування України

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 10 травня 2023 року

в складі судді Мазура Ю. Ю.

у цивільній справі №752/3631/22 Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Національного університету біоресурсів і природокористування України

про визнання протиправним та скасування наказу відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

У С Т А Н О В И В:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що її з порушенням трудового законодавства відсторонено від роботи, з підстав відсутності щеплення від CОVID-19, звернулася до суду з позовом, уточненим в подальшому, до Національного університету біоресурсів і природокористування України (далі НУБіП України, Університет), в якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ НУБіП України від 19.11.2021 №2235 "Про відсторонення працівників від роботи";

стягнути з НУБіП України на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу (з дати відсторонення від роботи - з 22.11.2021 до дати допуску до роботи - з 01.03.2022) у сумі 25 518,97 грн.

Позов мотивовано тим, що відсторонення ОСОБА_1 від роботи є грубим порушенням її права на працю та супутні соціальні права, гарантовані Конституцією України; відсутність вакцинації та відмова працівників від вакцинації не може вважатися порушенням дисципліни.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року позов задоволено у повному обсязі.

Судом також вирішено питання про судові витрати та стягнуто з НУБіП України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 992,40 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема положення ст. 46 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", п. 19 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 №1096 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236", Наказ МОЗ України від 04.10.2021 №2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов'язковим профілактичним щепленням.

Суд першої інстанції не врахував правових висновків, які містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №130/3548/21, зокрема щодо застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

Суд дійшов до висновку про необов'язковий характер щеплення проти CОVID-19 для працівників закладів освіти всіх рівнів та необхідність подальшого врегулювання даного питання на законодавчому рівні.

Судом неповно з'ясовано обставини справи та як наслідок при ухваленні рішення не взято до уваги, що позивачка працює на посаді старшого лаборанта кафедри ветеринарної гігієни імені професора А. К. Скороходька та відповідно до своєї посадової інструкції має значну кількість соціальних контактів на робочому місці.

За наведених обставин просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01.05.2023 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивачка, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Заяву про відкладення судового засідання із зазначенням поважної причини до апеляційного суду не подавала.

Від представника позивачки - адвоката Скуратової С. І. надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату та інший час. Як на підставу відкладення розгляду справи посилалася на те, що вона не зможе бути присутньою на цьому засіданні, оскільки на 15.08.2023 та близький час призначено слідчу дію по кримінальному провадженню, де вона є заявником.

Колегія суддів визнала неповажними причини неявки представника позивача ОСОБА_3 в судове засідання, оскільки до заяви не надано доказів неможливості з'явитися в судове засідання, з підстав зазначених у заяві. Більше того, саму заяву про відкладення розгляду справи ОСОБА_3 було подано особисто через відділ Прийому громадян Київського апеляційного суду в день судового засідання - 15.08.2023, а саме за 4 хв. до судового засідання, про що міститься відмітка на заяві (а. с. 207-208).

Беручи до уваги викладене та враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та її представника.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 02.03.2020 ОСОБА_1 була прийнята на роботу старшим лаборантом кафедри ветеринарної гігієни імені професора А. К. Скороходька Національного університету біоресурсів і природокористування України, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Згідно наказу НУБіП України від 19.11.2021 №2235 "К" "Про відсторонення працівників від роботи" з 22.11.2021 ОСОБА_1 відсторонено від роботи у зв'язку з ухиленням від обов'язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом Sars-CoV-2, але не більше ніж до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом Sars-CoV-2.

Наказом НУБіП України від 11 березня 2022 року №395 "К", у зв'язку зі збройною агресією Російської Федерації, запровадженням на території України воєнного стану та відповідно до наказу МОЗ від 25.02.2022 №380, ОСОБА_1 допущено до роботи з 01 березня 2022 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що відсторонення від роботи грубо порушує її конституційні права на працю, оскільки згідно вимог діючого законодавства України вакцинація є добровільною та не передбачено відсторонення від роботи, у зв'язку з відмовою від здійснення щеплення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що є необов'язковим характер щеплення проти COVID-19 для працівників закладів освіти всіх рівнів та необхідність врегулювання даного питання на законодавчому рівні.

Суд також виходив з того, що відсторонення від роботи є втручанням у право на працю та право заробляти працею на життя, а тому в силу положень п. 1 ст. 92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить Постанова Кабінету України №1236 від 09.12.2020 та Наказ МОЗ №2153 від 04.10.2021.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх неправильними, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України №1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон №1645-ІІІ) і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Такий висновок викладено у пункті 11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21. Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №174/16/22.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача, що відсторонення від роботи, у зв'язку з відмовою від вакцинації, не передбачено діючим законодавством.

Натомість, у зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм матеріального права, в тому числі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону №1645-ІІІ, статті 43 Конституції України, внаслідок чого вказаний суд дійшов помилкового висновку про відсутність законної підстави для відсторонення позивача від роботи та недотримання роботодавцем встановленого законом порядку відсторонення позивача від роботи у випадку відмови (ухилення) від вакцинації.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відсторонення позивача від роботи є пропорційним переслідуваній легітимній меті, оскільки згідно правового висновку, сформованого в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №130/3548/21 (пункт 13) та викладеного в постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №174/16/22, поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме: для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників, як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети.

За відсутності індивідуалізуючих ознак конкретного спору, відповідно до пункту 14.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №130/3548/21, розглядаючи цю категорію справ, суд повинен оцінювати виключно питання пропорційності описаного втручання у приватне життя позивача.

Критерії оцінки пропорційності втручання у приватне життя Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 14.9 постанови від 14.12.2022 у справі №130/3548/21.

Зокрема, потрібно враховувати такі обставини:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Як вже вказувалося вище, наказом від 19.11.2021 №2235 "К" «Про відсторонення працівників від роботи» ОСОБА_1 було відсторонено від роботи у зв'язку з відхиленням від обов'язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 на строк до здійснення щеплення проти COVID-19, але не більше ніж до закінчення дії карантину.

Наказ про відсторонення позивача від роботи видано на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону №1645-ІІІ та наказу МОЗ №2153 від 04.10.2021.

Згідно з наказом МОЗ №2153 від 04.10.2021 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов'язковим профілактичним щепленням", обов'язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом Sars-CoV-2, підлягають працівники, зокрема, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальної, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я є найбільш тісно пов`язаними. Відповідно до частини першої статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Згідно з частиною першою статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя.

Ураховуючи наведені обставини та застосовуючи наведені критерії оцінки пропорційності втручання у приватне життя позивача, колегія суддів враховує, що зі справи, яка переглядається, вбачається, що позивачка працює старшим лаборантом кафедри ветеринарної гігієни імені професора А. К. Скороходька Національного університету біоресурсів і природокористування України, яке є закладом вищої освіти, а тому підлягає обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, за відсутності протипоказань.

Крім того, колегія суддів враховує, що з наявних у справі доказів вбачається, що у разі виконання ОСОБА_1 своїх посадових обов'язків старшим лаборантом кафедри ветеринарної гігієни імені професора А. К. Скороходька НУБіП України остання мала б значну кількість соціальних контактів на робочому місці (прямих/непрямих), зокрема, але не виключно, виконання разом з викладачами планової навчальної роботи в лабораторіях, участь у підготовці і проведенні лабораторних робіт, підготовці наочних посібників; надавання допомоги викладачам у підготовці необхідного ілюстративного матеріалу і наочного приладдя для практичних і лабораторних занять.

Як вже зазначалося вище, ОСОБА_1 займає посаду старшого лаборанта на кафедрі ветеринарної гігієни імені професора А. К. Скороходька НУБіП України.

Відповідно до ч. 5 ст. 33 Закону України «Про вищу освіту», кафедра - це базовий структурний підрозділ закладу вищої освіти державної (комунальної) форми власності (його філій, інститутів, факультетів), що провадить освітню, методичну та/або наукову діяльність за певною спеціальністю (спеціалізацією) чи міжгалузевою групою спеціальностей, до складу якого входить не менше п`яти науково-педагогічних працівників, для яких кафедра є основним місцем роботи, і не менш як три з них мають науковий ступінь або вчене (почесне) звання.

Як передбачено Положенням про кафедру ветеринарної гігієни імені професора А. К. Скороходька, кафедра є базовим навчально-науковим структурним підрозділом факультету ветеринарної медицини. Кафедра забезпечує проведення всіх видів навчальної, наукової, науково-методичної, культурно-виховної роботи у процесі підготовки фахівців освітніх ступенів «Бакалавр» за спеціальностями: 211 «Ветеринарна медицина», 192 «Будівництво та цивільна інженерія», 181 «Харчові технології»; а «Магістр» - за спеціальностями 211 «Ветеринарна медицина» та 212 «Ветеринарна гігієна, санітарія і експертиза»... Кафедра забезпечує проведення виховної роботи із студентами факультетів, яким викладаються дисципліни кафедри. До основних завдань кафедри належить організація та проведення навчальної, наукової, науково-методичної та культурно-виховної робіт зі студентами денної та заочної форм навчання, слухачами факультетів: ветеринарної медицини, харчових технологій та управління якістю продукції АПК, механіко-технологічного, гуманітарно-педагогічного та іншими підрозділами Університету, що забезпечують освітню діяльність. А також організація навчально-виховного процесу, спрямованого на підготовку висококваліфікованих фахівців, які повинні органічно поєднувати високу загальноосвітню підготовку з глибокими теоретичними і фаховими знаннями, бути широко ерудованими з питань світової та національної культури, володіти навичками безперервного духовного і фізичного вдосконалення, індивідуальної та колективної професійної діяльності, а також громадської роботи. До основних функцій кафедри належать проведення згідно з діючими планами усіх видів навчальної роботи з дисциплін, закріплених за кафедрою.

Протягом 2021 року чисельність студентів, які навчалась на факультетах НУБіП України становила всього 16 162 осіб.

На факультеті ветеринарної медицини 1 279 осіб.

Протягом 2022 року чисельність студентів, які навчалась на факультетах НУБіП України становила всього 17 628 осіб.

На факультеті ветеринарної медицини 1 386 осіб.

З наведеного вище вбачається, що позивачка приймає безпосередню участь у навчальному процесі, має велику кількість соціальних контактів на робочому місці, має контакт з лабораторним обладнанням, яке використовується студентами під час проведення лабораторних робіт.

Доводи скаржника, що якби старший лаборант на кафедрі ветеринарної гігієни імені професора А. К. Скороходька НУБіП України ОСОБА_1 не була відсторонена від роботи та виконувала свої посадові обов`язки, то вона мала би значнукількість соціальних контактів на робочому місці (прямих та непрямих), що підтверджуються такими письмовими доказами: посадова інструкція посади - старший лаборант кафедри ветеринарної гігієни імені професора А. К. Скороходька, затвердженої 01.10.2020; Положенням про кафедру ветеринарної гігієни імені професора А. К. Скороходька, затвердженої 13.10.2020 та списком про чисельність студентів (а. с. 110-121).

Також, колегія суддів приймає до уваги доводи відповідача, що за характером виконуваної роботи передбаченої посадовою інструкцією ОСОБА_1 , зокрема, завдання виконувати разом з викладачами планову навчальну роботу в лабораторіях, брати участь у підготовці і проведенні лабораторних робіт, підготовці наочних посібників; надавати допомогу викладачам у підготовці необхідного ілюстративного матеріалу і наочного приладдя для практичних і лабораторних занять (п. 2. 2. Посадової інструкції) є неможливою дистанційно/надомно. Це в свою чергу могло спричинити поширення коронавірусної інфекції серед студентів та працівників Університету.

Таким чином знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що посада позивача передбачає значну кількість соціальних контактів на робочому місці.

Аналізуючи вказані вимоги законодавства та враховуючи вищезазначені фактичні обставини, колегія суддів вважає, що роботодавець обґрунтовано відсторонив ОСОБА_1 від роботи.

Колегія суддів відхиляє доводи позивачки, що відсторонення від роботи порушує її право на працю, передбачене у статті 43 Конституції України, оскільки за позивачкою на період відсторонення збереглося робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновляється одразу після усунення позивачем причин, що зумовили її відсторонення від роботи та після її допуску до роботи (виконання робіт).

Як вже вказувалося вище та підтверджується матеріалами справи, що з 01.03.2022 ОСОБА_1 допущено до роботи.

З урахуванням наведеного в цілому, колегія суддів вважає, що принцип пропорційності втручання у право позивачки на повагу до її приватного життя не було порушено в результаті відсторонення її від роботи у зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 на час до моменту, коли буде усунуто причини такого відсторонення. За обставинами справи, що переглядається, загроза створення небезпеки оточуючим діями позивача (його бездіяльністю) переважає над метою обмеження втручання у право на повагу до її приватного життя, яке, як вказує позивачка, полягає у порушенні соціальних прав, гарантованих Конституцією України.

Отже, у цій справі позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення позивача від роботи становило непропорційне втручання у його приватне життя.

Враховуючи висновки щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21, колегія суддів приходить до висновку, що відсторонення позивача відбулося правомірно, обґрунтовано та у порядку, передбаченому законодавством, оскільки характер виконуваної позивачем роботи передбачає велику кількість соціальних контактів на робочому місці, а тому відсутність вакцинації у позивача проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих.

Доводи позивача про порушення відповідачем норм статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону №1645-ІІІ колегія суддів відхиляє, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №130/3548/21 викладено правовий висновок у цій категорії справ, а саме щодо законності проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, правомірності відсторонення від роботи працівника, який не пройшов обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з'ясування обставин справи, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому в силу ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19, позивач звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

З огляду на те, що колегія суддів задовольнила апеляційну скаргу відповідача та скасувала рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, то відшкодуванню за рахунок державного бюджету підлягають витрати НУБіП України, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги з оскарження судового рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1 488,60 грн.

Оскільки в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи ОСОБА_1 не звільнена від сплати судового збору, то з неї на користь НУБіП України підлягають стягненню витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 1 488,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного університету біоресурсів і природокористування України - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Національного університету біоресурсів і природокористування України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн 60 коп.

Компенсувати Національному університету біоресурсів і природокористування України витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн 60 коп., за рахунок Державного бюджету України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Національний університет біоресурсів і природокористування України, ; місцезнаходження: м. Київ, вул. Героїв Оборони, 15.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська