ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/5030/21 Провадження № 2-о/636/2/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2023 року Чугуївський міський суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Гуменного З.І.,

за участю секретаря судового засідання Селевко Т.С.,

розглянувши в закритому судовому засіданні в залі суду у м. Чугуїв, Харківської області в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_4 , про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 , яким протягом шести місяців визначити заходи тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонити перебувати в місці проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 в будь-який час; заборонити вести листування, телефонні переговори або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; заборонити наближатися на відстань 500 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи інших місць частого відвідування та інших місць частого відвідування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

В обґрунтування заяви заявник зазначив, що вона з ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який| було розірвано рішенням Чугуївським міським судом Харківської області. Від шлюбу мають малолітню доньку- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом зі матір`ю за місцем реєстрації. Діти часто проводять багато часу з заявником, але щодо спілкування з батьком існують певні проблеми, наші діти не завжди мають бажання його бачити і відмовляються проводити час із батьком без присутності матері, такий спосіб спілкування не влаштовував батька, реакція на матір була дуже неоднозначна, він дратувався, тим самим відбиваючи охоту дітей спілкування, адже в їх житті поняття любові до матері і до батька були рівнозначними і такі жорсткі умови з боку батька дітям були не зрозумілі. Заявник навіть мусила звернутись до спеціаліста-психолога, бо не могла зрозуміти чому наші діти так заперечують проти спілкування із батьком, особливо наодинці. Також заявник неодноразово зверталась до служби у справах діти виконавчого комітету Чугуївської міської ради з приводу захисту дітей та проведення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей, і зі слів спеціалістів служби із батьком проводились бесіди.

Заявник вважає, що батько вчинює психологічне насильство над дітьми, наш малолітній син ОСОБА_5 боїться вийти з дому, бо останньоґо разу - 01.11:2021 батько вимагаючи зустрічі із дитиною телефоном повідомив його, що забере його з гуртка - куди дитина злякалась йти, бо боїться власного батька, бо був вже випадок у 2018 році, коли батько забрав сина самостійно не повідомивши нікого про це і заявник зверталась до родичів батька, що дізнатись де дитина. Тому позивач вимушена звернутися до суду, оскільки вважає, що усі надані докази, а також свідки, підтверджують факт вчинення ОСОБА_4 психологічного насильства по відношенню до його неповнолітніх дітей.

Заінтересована особа ОСОБА_4 надав суду заперечення проти заяви про видачу обмежувального припису, в яких вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки ґрунтується на припущеннях та неналежних і недостовірних доказах, а в деяких випадках вводять суд в оману щодо дійсних обставин справи. В запереченнях вказано. що заявник не надала суду належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства стосовно неї та спільних дітей, а видача припису може спричинити розрив сімейних зв`язків і не буде спрямована на захист найкращих інтересів дитини і заявником не доведено, що рішення про задоволення цієї заяви якнайкраще відповідатиме інтересам спільних дітей.

Сторони в судове засідання не з`явилися, від заінтересованої особи ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій просив в задоволенні видачі припису відмовити в повному обсязі. Заявник та її представник ОСОБА_6 заяви про розгляд справи без їх участі не подавали, напроти декілька разів подавали заяви про відкладення судового засідання на протязі 2022 та 2023 років.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд приходить до наступного.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 посилається на те, що надані нею докази, як окремо і в їх сукупності, підтверджують факт вчинення ОСОБА_4 психологічного насильства по відношенню до їх спільних дітей, які носять системний і тривалий характер, та вважає, що наявні обґрунтовані ризики продовження застосування домашнього насильства щодо до дітей та існує необхідність встановлення декількох заходів тимчасового обмеження прав батька або покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до п. 3, 4, 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема, мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя).

Статтею 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Статтею 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Реєстр ведеться з метою: 1) захисту життєвих важливих інтересів постраждалих осіб, зокрема постраждалих дітей; 2) попередження повторних випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 3) забезпечення здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 4) надання комплексної та своєчасної допомоги постраждалим особам суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 5) обліку випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 6) координації діяльності суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі.

Відповідно до ч. 3, 4 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі № 756/2072/18.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірваний, під час перебування у якому народженні діти: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу діти проживають з матір`ю.

Заявник посилається на те, що спільні діти не завжди мають бажання бачити батька і відмовляються проводити час із батьком без присутності матері. Заявник зверталась до спеціаліста-психолога, бо не могла зрозуміти чому наші діти так заперечують проти спілкування із батьком, особливо наодинці. Також заявник неодноразово зверталась до служби у справах діти виконавчого комітету Чугуївської міської ради з приводу захисту дітей та проведення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суд встановлює, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та дає їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів, щоб запобігти домашньому насильству в подальшому.

Відповідно до п. 7, 9 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що заявником не надано належних та допустимих доказів, що заінтересована особа ОСОБА_4 чинить відносно заявника та їхніх спільних дітей психологічне насильство та що у суду є підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч. ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки заявник на виконання свого процесуального обов`язку не надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, клопотання про витребування доказів ним не заявлені, у суду відсутні підстави для задоволення заявлених вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник як на підставу для задоволення заяви, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні заяви за її недоведеністю.

Конфлікт, що має місце між заявником та заінтересованою особою не може бути розцінений судом як факт домашнього насильства, а відносини між колишнім чоловіком та дружиною, які мешкають окремо один від одного та не можуть мирно вирішити питання щодо порядку участі у вихованні дітей, не є такими, за наявності яких суд прийшов би до висновку про вчинення домашнього насильства та необхідність застосування відносно ОСОБА_4 обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчить лише про неприязні стосунки між колишнім подружжям, яке намагається «поділити» спільних дітей.

З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник був звільнений при зверненні до суду із заявою про видачу обмежувального припису, відповідно до правил статті 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 350-1 350-6, 430 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволені заяви ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , заінтересована особа: ОСОБА_4 , про видачу обмежувального припису шляхом визначення заходів тимчасового обмеження його прав та покладення обов`язків строком на 6 місяців відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя

Повний текст рішення виготовлений 02.06.2023.