Справа № 289/2517/22
Номер провадження 2/289/163/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2023 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Кириленка О.О.,

за участю секретаря судового засідання Науменко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Житомирського обласного центру зайнятості в особі Радомишльської районної філії до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача кошти в розмірі 4725,87 грн., а також судовий збір у розмірі 2481 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач звернувся до Радомишльського районного центру зайнятості (правонаступником якого є Радомишльська районна філія Житомирського обласного центру зайнятості) за сприянням у працевлаштуванні та за відсутності підходящої роботи з 08.07.2014 їй надано статус безробітного і призначено допомогу по безробіттю, яку вона отримала у період з 08.07.2014 по 20.10.2014 в сумі 4588,90 грн. та 136,97 грн. за проходження професійного навчання за напрямом «Підприємець-початківець». За наслідками проведеної перевірки встановлено, що з 16.01.2008 по 31.10.2014 відповідач була зареєстрована фізичною особою-підприємцем. Оскільки ОСОБА_1 не повідомила позивача, що вона є зайнятою особою та перебувала на обліку як безробітна, посилаючись на норми Закону України «Про зайнятість населення», позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь вказані кошти як безпідставно отримані.

Ухвалою судді від 06.01.2023 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 30).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав зазначених в позовній заяві.

Відповідачка у своєму відзиві (а.с. 34-37) та поясненнях в судовому засіданні зазначила, що у зв`язку з укладенням шлюбу змінила прізвище зі ОСОБА_2 на ОСОБА_3 . З 23.12.2010 вона працювала на державній службі та сплачувала всі загальнообов`язкові державні платежі, проходила всі передбачені Законом України «Про державну службу» перевірки та подавала щорічно декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру згідно Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», які в подальшому перевірялися контролюючими органами, зокрема податковою службою на відповідність отриманих доходів. Даний факт свідчить про те, що жодних сторонніх доходів, окрім заробітної плати відповідач не отримувала, що спростовує факт зайняття нею підприємницькою діяльністю. До того ж, відповідач звернула увагу суду на те, що відповідно до листа Радомишльського відділення Малинської ОДПІ від 06.04.2015 №154 останню звітність про отримані доходи від підприємницької діяльності нею було подано в 2010 році, за інші періоди звітність не подавалась, що свідчить про припинення підприємницької діяльності. Ще одним доказом, що підтверджує факт припинення підприємницької діяльності є записи в трудовій книжці про роботу на державній службі з 23.12.2010 по 01.07.2014. Також зазначає, що при поданні нею документів для призначення допомоги по безробіттю, працівниками Радомишльського районного центру зайнятості було проявлене службове недбальство, оскільки не було перевірено достовірність відомостей зазначених в цих документах. При розгляді даної справи просила суд врахувати правовий висновок Верховного Суду, сформульований при винесенні постанови від 24.04.2019 у справі №757/17820/17-ц (провадження №61-45759св18). Окрім того, звернула увагу суду на те, що в 2010 році зверталась до державного реєстратора із заявою про припинення підприємницької діяльності, однак з невідомих для неї причин таку діяльність припинено не було. На думку відповідача, доказом припинення підприємницької діяльності є подання нею під час перебування на державній службі декларацій про доходи, а також повідомлення ГУ ДФС у Житомирській області про те, що нею звітність про доходи з 2011 року по 2014 не подавалась. На запитання суду щодо точної дати звернення позивача із заявою про припинення підприємницької діяльності, остання зазначила, що точної дати не пам`ятає, належних доказів на підтвердження своїх доводів також надати не може. При цьому не зазначила про об`єктивність причини неможливості подання таких доказів та не скористалася своїм процесуальним правом звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, а навпаки зазначила, що клопотання про витребування цих доказів заявляти не бажає.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №136/24-19 від 31.10.2014 відповідач з 16.01.2008 по 31.10.2014 була зареєстрована як фізична особа-підприємець (а.с. 17).

08.07.2014 відповідач звернулася за сприянням у працевлаштуванні до Радомишльського РЦЗ Житомирського РЦЗ із заявою про надання їй статусу безробітної, в якій зазначила, що через відсутність роботи вона не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно та не є суб`єктом підприємницької діяльності, з правами та обов`язками безробітного ознайомлена (а.с. 4-5).

Наказом Радомишльського РЦЗ Житомирського РЦЗ від 10.07.2014 №НТ140710 відповідачці із 08.07.2014 надано статус безробітної, наказом цього ж центру від 15.07.2014 №НТ140715 їй призначено допомогу по безробіттю з 15.07.2014 по 09.07.2015 та з 15.07.2014 розпочату виплату допомоги по безробіттю (а.с. 15).

13.10.2014 між Радомишльським РЦЗ та ОСОБА_1 був укладений договір №00001 від 13.10.2014 про професійне навчання безробітної, відповідно до якого позивач направив відповідачку до Житомирського технологічного коледжу на професійне навчання за професією «підприємець-початківець» для проходження повного курсу підвищення кваліфікації відповідно до робочого навчального плану та робочих навчальних програм зі строком навчання 80 годин (а.с. 9-10).

Відповідно до наказу від 14.10.2014 №177-к відповідачку зараховано до складу навчальної групи №698, строк навчання з 14.10.2014 по 27.10.2014 (а.с. 11), та вона пройшла навчання, що підтверджується табелем відвідування і отримала свідоцтво про позашкільну освіту (а.с. 13).

Наказом Радомишльського РЦЗ від 31.10.2014 №НТ141031 припинено реєстрацію безробітної ОСОБА_1 , припинено виплату їй допомоги по безробіттю, у зв`язку з припиненням реєстрації останньої як безробітної та зобов`язано відповідачку повернути кошти у встановленому порядку відповідно до п. 6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Мінпраці та соціальної політики України від 20.11.2000 №307. З 15.07.2014 по 20.10.2014 сума боргу складає 4588,90 грн. (а.с. 15, 19).

Зі змісту акту №10, що підтверджує подання ОСОБА_1 (ПК №00004) недостовірних відомостей (з вини особи) від 31.10.2014 вбачається, що спеціалісти Радомишльського РЦЗ розглянули відповідь Реєстраційної служби Радомишльського РУЮ №208/19/2.4 від 31.10.2014, в якій зазначено, що ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 16.01.2008 по 31.10.2014. Відповідачці необхідно повернути отримані кошти по страховим виплатам за весь період перебування на обліку в районному центрі зайнятості, а також компенсувати витрати служби зайнятості на проходження нею курсів за професією «підприємець-початківець» в Житомирському технологічному коледжі (а.с. 16, 17, 18).

За період із 15.07.2014 по 20.10.2014 Радомишльським РЦЗ виплачено ОСОБА_1 допомогу по безробіттю в загальній сумі 4588,90 грн. (а.с. 8, 22).

03.11.2014 та 20.11.2014 Радомишльським РЦЗ було надіслано повідомлення відповідачці з пропозицією добровільно відшкодувати кошти, які виплачені їй як допомога по безробіттю та витрати на навчання в загальній сумі 4725,87 грн. (а.с. 20,21). Ця пропозиція залишилася без будь-якого реагування зі сторони відповідачки.

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.

Статтею 4 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Статусу безробітного може набути зокрема особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи (пункт 1 частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення»).

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (частина друга статті 43 Закону України «Про зайнятість населення»).

Відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного (частина третя статті 44 Закону України «Про зайнятість населення»).

Реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється зокрема у разі: встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг; встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг) (пункти 8 та 9 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення»).

Відповідно до частини другої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг (частина третя статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»).

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до частини дев`ятої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Вищевикладене узгоджується з правою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 27.06.2019 у справі №405/7/17 та у постанові від 18.07.2019 у справі №751/10809/16-ц.

Як судом було встановлено, ОСОБА_4 у 2008 році набула у встановленому законом порядку статус суб`єкта підприємницької діяльності, державна реєстрація цього статусу на момент реєстрації у центрі зайнятості як безробітної не була припинена.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач діяла недобросовісно, а тому отримана нею допомога по безробіттю у розмірі 4588,90 грн. підлягає поверненню як безпідставно отримана.

На доводи відповідачки щодо бездіяльності працівників Радомишльського РЦЗ відносно проведення належної перевірки достовірності поданих документів, суд зазначає, що відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, згідно раніше зазначеної частини третьої статті 44 Закону України «Про зайнятість населення» покладається саме на зареєстрованого безробітного.

Доводи відповідачки про те, що в період перебування її на обліку в Радомишльському РЦЗ вона не отримувала дохід від підприємницької діяльності, оскільки не подавала звітність до податкових органів, суд вважає неспроможними, так як судом не встановлювались причини та підстави за яких така звітність не подавалась. Відсутність доходу від підприємницької діяльності відповідачкою не підтверджено належними і допустимими доказами.

Посилання відповідачки на те, що вона зверталась у 2010 році до державного реєстратора із заявою про припинення підприємницької діяльності, оскільки в противному випадку не могла б влаштуватись на роботу в державних органах, суд також оцінює критично, так як ці обставини не підтверджено належними доказами.

Зокрема, з врахуванням вимог ч. 7 ст. 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (в редакції станом на момент початку роботи відповідачкою на державній службі з 23.12.2010), згідно якої Державний реєстратор за відсутності підстав для залишення документів, які подані для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності, без розгляду зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження цих документів внести до Єдиного державного реєстру запис про рішення щодо припинення нею підприємницької діяльності та в той же день передати органам статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування повідомлення про внесення такого запису, у разі подання заяви про припинення підприємницької діяльності відповідачка мала б пересвідчитись чи проведено належним чином державним реєстратором припинення її підприємницької діяльності і лише після цього влаштовуватись на державну службу, щоб уникнути відповідних наслідків.

До того ж суд зауважує, що з врахуванням не підтвердження належними доказами доводів відповідачки про те, що її підприємницьку діяльність ще у 2010 році не було припинено саме з вини державного реєстратора, на думку суду, належними доказами переконливості цих доводів могли б слугувати відповідні докази про звернення відповідачки у 2010 році до податкового органу про зняття її з обліку в органах державної податкової служби та Пенсійного фонду, тобто подання відповідачкою до податкової відповідних заяв про припинення підприємницької діяльності та відповідної ліквідаційної звітності. Натомість, відповідачка в судовому засіданні на пропозицію суду відмовилась заявити клопотання про витребування таких доказів.

Посилання відповідачки на необхідність врахування судом правового висновку Верховного Суду, сформульованого при винесенні постанови від 24.04.2019 у справі №757/17820/17-ц (провадження №61-45759св18) в подібних правовідносинах, суд відхиляє, оскільки для правильного застосування положень частини четвертої статті 263 ЦПК України, необхідно враховувати останню позицію Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.11.2022 у справі №474/750/18).

Таким чином, суд при вирішенні даного спору враховує вказані вище правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 27.06.2019 у справі №405/7/17 та від 18.07.2019 у справі №751/10809/16-ц, які відрізняються від правової позиції викладеної в постанові від 24.04.2019 у справі №757/17820/17-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Що стосується позовної вимоги Радомишльської районної філії Житомирського обласного центру зайнятості про стягнення з відповідача коштів за проходження професійного навчання, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів понесених витрат на професійне навчання відповідача, тому за вказаних обставин, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки 136,97 грн. необхідно відмовити за їх недоведеністю.

У відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений останнім судовий збір у сумі 2409,09 грн. (4588,90/4725,87*2481).

Керуючись ст. ст. 1, 4, 43-45 Закону України «Про зайнятість населення», ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 259, 264-268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Житомирського обласного центру зайнятості в особі Радомишльської районної філії (місцезнаходження: вул. М. Житомирська, 5, м. Радомишль, Житомирський район, Житомирська область, 12201, ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Житомирського обласного центру зайнятості в особі Радомишльської районної філії кошти в сумі 4588,90 грн. та судовий збір в сумі 2409,09 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 25.09.2023.

Суддя О. О. Кириленко