Провадження № 2/761/1980/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2.,

представника відповідача -Міністерства

внутрішніх справ України: Какоркіної З.М.,

представника відповідача - Державної

установи «Територіальнемедичне

об`єднанняМіністерствавнутрішніх

справ України по містуКиєву»: Мусієнко Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла позовна заяваОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Міністерства внутрішніх справ України, Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Під час слухання справи як співвідповідача було залучено Державну установу «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області».

Однак в зв`язку з припиненням Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області», ухвалою суду від 02.08.2023 року провадження в частині позовних вимог до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» було закрито.

В позовних вимогах позивач просить:

-скасувати наказ №778 о/с від 25.10.2022 року в частині звільнення позивача;

-поновити позивача на посаді Начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області»;

-зобов`язати перевести позивача до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» на рівнозначну посаду;

-стягнути з відповідачів компенсацію за час вимушеного прогулу, починаючи з 28.10.2022 року;

-стягнути з відповідачів моральні збитки в сумі 25 000,00 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що з 01.10.2010 року позивач обіймав посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області».

08.06.2022 року наказом МВС України було припинено Державну установу «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» шляхом приєднання до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву». Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» є правонаступником Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області».

Власне звільнення позивач вважає незаконним, оскільки роботодавцем не було взято до уваги, що 11.04.2022 року позивач підписав контракт добровольця територіальної оборони, тому на нього поширюються відповідні гарантії, визначені діючим законодавством. Крім того, роботодавець не взяв до уваги, що 17.08.2022 року позивачу була встановлена друга група інвалідності.

Як зазначає позивач, йому було запропоновано інші посади та він неодноразово погоджувався на їх зайняття про що писав відповідні заяви. Але в порушення діючого законодавства його було звільнено.

Позивач вказує, що він має переважне право на залишення на роботі у відповідності до п.9 ч.2 ст.43 КЗпП України.

08.03.2023 року до суду надійшов відзив МВС України на заявлені вимоги в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначає представник, у зв`язку з прийняттям наказу МВС №503 від 18.08.2022 року, всі посади Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» було скорочено. 25.08.2022 року позивача було попереджено про наступне вивільнення з 25.10.2022 року у зв`язку із скороченням посад Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» а також ознайомлено з переліком вакантних посад. Наказом МВС від 25.10.2022 року №778 о/с позивача було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Як зазначає представник, 05.10.2022 року позивач на ім`я міністра МВС України подав заяву про призначення його на посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області». Заяву позивача було розглянуто та 21.10.2022 року надано відповідь що вказана посада не є вакантною, так як з 20.10.2022 року начальником зазначеної установи було призначено іншу особу, яка до того часу майже два місяці тимчасово виконувала обов`язки начальника цієї установи та перебувала на вивченні.

Крім того, позивачу було надано список вакантних посад станом на 21.10.2022 року.

31.10.2022 року на адресу МВС надійшла заява позивача, яка датована 25.10.2022 року про зайняття посади директора пансіонату МРЦ МВС України «Хутір Вільний». Листом від 02.11.2022 року було надано відповідь на вказану заяву.

Тому представник зазначає, що при звільненні позивача були дотримані положення діючого законодавства, зокрема статті 49-2 КЗпП України, позивач не виявив бажання зайняти одну із вакантних посад; в день звільнення позивач отримав витяг із наказу про звільнення та трудову книжку.

Представник зауважує, що на члена добровольчого формування територіальної громади, у разі незалучення його до безпосереднього виконання завдань територіальної оборони, не розповсюджуються приписи ч.1 ст.119 КЗпП України та дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Позивачем не надано суду доказів виконання ним громадських обов`язків за контрактом добровольця, або виконання ним завдань територіальної оборони.

Керівництву МВС України стало відомо про укладення позивачем контракту з добровольчим формуванням м.Києва «Мрія» з позовної заяви, оскільки про дані обставини ОСОБА_1 роботодавця не повідомив та копії контракту не надав. У період з квітня 2022 року по жовтень 2022 року позивач перебував на роботі та виконував обов`язки начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області», крім часу перебування у відпустці та періоду тимчасової непрацездатності у зв`язку із хворобою. За час з моменту попередження позивача про наступне вивільнення до моменту звільнення, позивач також не повідомляв про наявність контракту, як і не повідомив про встановлення йому ІІ групи інвалідності. Так як вказані факти були замовчені позивачем, відповідач не міг їх врахувати при звільнені позивача.

Також представник зауважує, що звільнення позивача відбулось не у зв`язку з виконанням ним державних або громадських обов`язків, передбачених контрактом добровольця, та гарантії від звільнення які надають норми статті 119 КЗпП України, а у зв`язку із здійсненням МВС України власних дискреційних повноважень, а саме, прийняття як суб`єктом владних повноважень рішення про оптимізацію структур, що належить до МВС, зокрема, припинення Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» шляхом приєднання до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву».

Представник відповідача зауважує, що позивач не може бути переведений до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по м.Києву» так як у відповідності до положень ч.1 ст.235 КЗпП України, позивач має бути поновлений на попередній роботі, а вказану посаду позивач не обіймав. При вирішенні питання про поновлення позивача на посаду, не передбачена процедура переведення його на іншу посаду.

МВС України не виплачувало позивачу заробітну плату, тому не може виплачувати середній заробіток, так як вимушеного прогулу не було в силу дотримання процедури звільнення та не передбачено сплати компенсації за час вимушеного прогулу.

Щодо відшкодування моральної шкоди представник зазначає, що позивач не повідомив про укладення контракту та встановлення групи інвалідності, а тому безпідставно зазначає про виникнення у нього моральних страждань та вини роботодавця. Подані позивачем до позовної заяви матеріали, не місять доказів виникнення у позивача моральних стражданьз вини відповідача.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити.

Представник Міністерства внутрішніх справ України в судовому засіданні заперечила проти задоволення заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві.

Крім того, представник Міністерства внутрішніх справ України звернулася до суду із заявою про застосування позовної давності визначеної ч.1 ст.233 КЗпП України, оскільки позивач 28.10.2022 року отримав витяг з наказу про звільнення, а позовна заява датована 12.12.2022 року. Причини пропуску місячного строку на звернення до суду з позовом позивач не обґрунтував.

Представник Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявлених вимог з тих підстав, що Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» не є належним відповідачем, права позивача не порушувала, позивач ніколи не перебував в трудових відносинах з Державною установою «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву».

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши надані суду докази, вислухавши сторони та врахувавши їх процесуальні заяви, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

У відповідності до положень статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як встановлено судом, на підставі наказу МВС України від 01.10.2018 року №1175 о/с ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області».

Наказом Міністерства внутрішніх справ України №351 від 08.06.2022 року припинено Державну установу «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» як юридичну особу шляхом приєднання до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву».

Крім того, в пункті 3 наказу зазначено, що Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву є правонаступником Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області».

Наказом МВС України №503 від 18.08.2022 року «Про організаційно-штатні зміни в медичних закладах та установах МВС», Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» ліквідується (скорочуються всі посади).

18.07.2023 року до Єдиного державного реєстру було внесено запис про припинення Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області».

Пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП Українивизначає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем, зокрема у випадку, 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Стаття 49-2 КЗпП України визначає, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

25.08.2022 року позивача було попереджено про наступне вивільнення з 25.10.2022 року у зв`язку із скороченням посади та ознайомлено з вакантними посадами. Перелік посад позивачу було вручено, вказану обставину позивач не заперечував.

Крім того, підписуючи попередження позивач погодився, що якщо він впродовж двох місяців не надасть відповідну заяву про згоду щодо переведення на одну із запропонованих йому посад, буде вважатися, що він відмовився від запропонованих посад.

Представник відповідача суду пояснила, що крім вакантних посад станом на 25.08.2022 року, позивачу пропонувались вакантні посади станом на 21.10.2022 року. Позивач не заперечував даної обставини під час слухання справи судом.

В той же час позивач суду пояснив, що йому пропонувались вакантні посади станом на 03.10.2022 року в переліку яких також була вакантна посада начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області». На підтвердження зазначеної обставини позивач надав список вакантних посад, однак він не підписаний будь-якою посадовою особою. Як пояснив позивач, йому направили зазначений список месенджеромViber.

Однак представник відповідача заперечував факт надання Міністерством внутрішніх справ України переліку вакантних посад станом на 03.10.2022 року, позивач не надав суду належних та допустимих доказів що вказаний список (який не підписаний відповідною посадовою особою) наданий саме роботодавцем.

Так позивач 05.10.2022 року писав заяву про прийняття його на посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області».

Вказана заява була зареєстрована Міністерством внутрішніх справ України 06.10.2022 року.

Вказана посада позивачу не пропонувалась як вакантна, як вбачається з переліку вакантних посад станом на 25.08.2022 року та 21.10.2022 року.

Однак заява позивача від 05.10.2022 року була розглянута та листом від 21.10.2022 року за №31649/33-22 надана відповідь що вказана посада не є вакантною. Цим же листом позивачу було направлено перелік вакантних посад станом на 21.10.2022 року.

Позивач не заперечував отримання вказаного листа та ознайомлення з переліком вакантних посад.

Наказом №778 о/с від 25.10.2022 року відповідно до наказу МВС від 18.08.2022 року №503 «Про організаційно-штатні зміни в медичних закладах та установах», згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» - лікаря, 27.10.2022 року.

Підставами для видачі наказу зазначено: попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення та ознайомлення з наявними вакантними посадами від 25.08.2022, подання Департаменту охорони здоров`я та реабілітації від 24.10.2022 №36586/33, лист Департаменту персоналу від 22.08.2022 №23909/22-2022.

Судом також встановлено, що 25.10.2022 року позивач написав заяву про прийняття його на посаду директора пансіонату МРЦ МВС України «Хутір Вільний».

Вказана посада, як вбачається із списку, була вакантною на момент вручення переліку посад позивачу.

Позивач не надав суду доказів, що вказану заяву він подав до його звільнення.

В той же час, з листа Департаменту охорони здоров`я та реабілітації МВС №33070/33-2022 від 02.11.2022 року вбачається, що заява надійшла до МВС 31.10.2022 року (вх.№61140) (після звільнення позивача). Та цим же листом було надано роз`яснення що з питань працевлаштування до Медичного реабілітаційного центру МВС України «Хутір Вільний» щодо необхідності звернутись до начальника цього центру - лікаря ОСОБА_3 .

Як вбачається з матеріалів справи, 11.04.2022 року командир добровольчого формування міста Києва «Мрія» територіальної громади №21 та ОСОБА_1 уклали контракт добровольця територіальної оборони.

В пункті 3 Контракту зазначено, що на добровольця поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст.119 КЗпП України.

Судом встановлено, що на момент звільнення позивача з посади дія контракту не припинена.

При зверненні до суду з позовом, позивач зазначав, що відповідачем при звільненні позивача не враховані положення статті 119 КЗпП України та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частина 2 статті 119 КЗпП України визначає, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Кодексом цивільного захисту України, законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в пункті 4 частини 1 статті 3 визначає, що дія цього Закону поширюється, зокрема, на:

4) членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони України.

В судовому засіданні представник відповідача - МВС України, зазначила, що позивач постійно перебував на робочому місці, крім часу відпустки та непрацездатності.

Позивач не надав суду доказів, що він повідомив за місцем роботи про підписання контракту. Крім того, позивач не надав суду доказів, що він виконував обов`язки за контрактом.

Представник МВС України в судовому засіданні заперечила надходження повідомлення позивача про проходження ним військової служби в якості добровольця територіальної оборони та укладання контракту з добровольчим формуванням м.Києва «Мрія» на підтвердження чого надала довідку директора департаменту документообігу та контролю МВС від 14.02.2023 року за №6570/09, лист Департаменту охорони здоров`я та реабілітації МВС України від 10.02.2023 року №6159/33, лист департаменту персоналу МВС від 14.02.2023 року за №6616/22

В той же час позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що він повідомив роботодавця про укладення такого контракту.

В період з 11 квітня 2022 року по 25.10.2022 року позивач виконував власні трудові обов`язки, крім періоду з 01-05, 28-31 серпня - тимчасова непрацездатність, 05-16 вересня - відпустка, що підтверджується копіями табелів обліку робочого часу.

Отже, так як під час слухання справи не надано доказів, що позивач виконував завдання територіальної оборони України, тому суд приходить до висновку що під час вирішення зазначеної справи не підлягають застосуванню положення статті 119 КЗпП України та Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Стаття 42 КЗпП України визначає переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Під час слухання справи позивач не надав доказів, що на нього поширюються положення п.9 ч.2 ст.42 КЗпП України, не здобуто таких доказів і в судовому засіданні.

Крім того варто врахувати, що посада, яку обіймав позивач згідно із штатним розписом була одна, тому в даному випадку не застосовується переважне право на залишення на посаді.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 17.08.2022 року позивачу було встановлено другу групу інвалідності.

Позивач не надав суду доказів, що він повідомляв роботодавця про зазначене. Представник МВС України повідомила в судовому засіданні що міністерству не відомо про встановлення позивачу другої групи інвалідності на підтвердження чого надала суду листи департаменту персоналу МВС від 31.03.2023 року №14593/22, департаменту охорони здоров`я та реабілітації МВС від 04.04.2023 року №15104/33, департаменту документообігу та контролю від 31.03.2023 року №14535/09

Також суд враховує, що Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» зобов`язує підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (стаття 18).

Окрім того, Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачає, що відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

З наведеного вище, можна зробити висновок, що звільняти забороняється тільки з мотивів інвалідності.

В той же час, стаття 42 КЗпП України, яка визначає переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці передбачає, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Отже, КЗпП встановлює переважне право на залишення на роботi пiд час звільнення працiвникiв у зв`язку зi змiнами в органiзацiї виробництва i працi виключно для певних категорій iнвалiдiв. Однак, переважне право не є забороною на скорочення.

Під час слухання справи судом не було встановлено порушення порядку звільнення працівника при ліквідації установи.

Так як суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення позивача, тому не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про поновлення на посаді, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що судом не встановлено порушень положень КЗпП України при звільненні позивача, Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» на даний час припинено про що внесено інформацію до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо заявленого представником відповідача клопотання про застосування наслідків спливу строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України, суд зазначає, що згідно з п.1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Так як на момент звільнення та звернення до суду з позовом було продовжено строк дії карантину, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77-82, 141, 213, 263, 264, 265ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 04 серпня 2023 року

Суддя: Н.Г. Притула