ПОСТАНОВА

іменем України

23 травня 2023 року м. Кропивницький

справа № 388/64/22

провадження № 22-ц/4809/72/23

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л.М., Єгорової С.М.,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Виробничий підрозділ служби електропостачання «Долинська дистанція електропостачання» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 07 липня 2022 року у складі судді Степанова С.В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (АТ «Укрзалізниця»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Виробничий підрозділ служби електропостачання «Долинська дистанція електропостачання» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за весь час відсторонення від роботи.

В обґрунтування позову посилався на те, що працює у Виробничому підрозділі служби електропостачання «Долинська дистанція електропостачання» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді електромонтера контактної мережі 5 розряду району контактної мережі ст. Долинська 5 групи (ЕЧК-25).

14 грудня 2021 року в.о. начальника Долинської дистанції електропостачання ОСОБА_2 було видано наказ за №64/ОС про відсторонення його від роботи з 15.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення, тобто до здійснення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 або отримання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19. Підставою для відсторонення від роботи у наказі від 14 грудня 2021 року №64/ОС зазначено лист-ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19, та акт від 10 грудня 2021 року №6 про ненадання ним документу про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 або довідку форми №028-1/о.

Відповідно до мотивувальної частини наказу відсторонення було здійснене на виконання ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року №2153, пункту 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 №1236.

Вважає оскаржуваний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки при відстороненні його від роботи відповідач не врахував той факт, що вакцинація від COVID-19 для працівників є добровільною. Роботодавець не має права застосовувати будь-які заходи впливу до працівника, якщо останній не бажає її проходити. Крім того, відсторонення працівника від роботи можливе тільки з підстав, що визначені законодавством, зокрема ст.46 КЗпп України. Відстороняючи позивача від роботи відповідач посилався на тимчасову постанову Кабінету Міністрів України, а саме на пункт 41 Постанови №1236 від 09 грудня 2020 року (зі змінами, внесеними Постановою КМУ №1096 від 20 жовтня 2021 року). Виконуючи її умови, відповідач порушив право позивача на працю, передбачене ст.43 Конституції України, а також право на заробітну плату, яка є складовою права на працю відповідно до цієї статті.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати протиправним наказ Виробничого підрозділу служби електропостачання «Долинська дистанція електропостачання» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 14 грудня 2021 року за №64/ОС «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 грудня 2021 року по день ухвалення рішення.

РішеннямДолинського районного суду Кіровоградської області від 07 липня 2022 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Виробничого підрозділ служби електропостачання «Долинська дистанція електропостачання» Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 14 грудня 2021 року за №64/ОС «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 . Зобов`язано АТ «Українська залізниця» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу від 14 грудня 2021 року №64/ОС «Про відсторонення від роботи» з часу відсторонення - 15 грудня 2021 року до часу фактичного виконання судового рішення, обрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням АТ «Укрзалізниця» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просило вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_1 направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 07 липня 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» - без задоволення. Вважав, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник АТ «Укрзалізниця» Ніколащенко С.О. підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її задовольнити.

ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору у судове засідання свого представника не направила. Про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Колегія суддів постановила ухвалу про слухання справи у відсутності представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що позивач працює на посаді електромонтера контактної мережі 5 розряду району контактної мережі ст. Долинська 5 групи (ЕЧК-25) у Виробничому підрозділі служби електропостачання «Долинська дистанція електропостачання» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 та не заперечується відповідачем (а.с.14-15).

Судом встановлено, що 09 грудня 2021 року ОСОБА_1 під підпис був ознайомлений із змістом пункту 41-6 постанови КМУ від 09 вересня 2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з додатком; наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» з додатком; наказу МОЗ України від 01 листопада 2021 року №2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» з додатком; постанови КМУ від 04 березня 2015 року №83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» з додатком (в частині, що стосується АТ «Укрзалізниця»); списком пунктів щеплень та центрів масової вакцинації, порядком організації щеплення в регіональній філії «Одеська залізниця». Також позивачеві було роз`яснено необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та пред`явлення не пізніше 08 грудня 2021 року документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19. Крім того, роз`яснено можливість відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року у разі відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення (а.с.37).

Відповідно до акту від 10 грудня 2021 року №15 електромонтера контактної мережі 5 розряду району контактної мережі ст. Долинська 5 групи (ЕЧК-25) у Виробничому підрозділі служби електропостачання «Долинська дистанція електропостачання» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_1 станом на 10 грудня 2021 року не надав документ, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма №028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я. ОСОБА_1 доведено до відома наслідки відмови або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, а також те, що він буде допущений до роботи за умови пред`явлення ним документу, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 (а.с.39).

Наказом в.о. начальника «Долинська дистанція електропостачання» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 14 грудня 2021 року №64/ОС «Про відсторонення від роботи» на підставі ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року №2153 (зі змінами внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 листопада 2021 року №2393) та п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня №1236, електромонтера контактної мережі 5 розряду району контактної мережі ст. Долинська 5 групи (ЕЧК-25) ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 15 грудня 2021 року до моменту усунення причин відсторонення (а.с.38).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 14 грудня 2021 року №64/ОС про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду, виходячи з такого.

За змістом ст. 46 КЗпп України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у цій статті Кодексу, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц).

Таким законодавчим актом є, зокрема, Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Згідно з ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до ч.3 ст.12 вказаного Закону у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

Статтею 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» передбачено, що громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (далі по тексту МОЗ).

Наказом МОЗ України від 05 лютого 2020 року за №521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі по тексту Перелік №2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, у тому числі підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №8 (п. 6 Переліку №2153).

Відповідно до примітки до Переліку №2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться у разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року №595, зареєстрованого у Мінюсті 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11 жовтня 2019 року №2070).

АТ «Українська залізниця» входить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 8.

На час виникнення спірних правовідносин усі працівники АТ «Укрзалізниця» підлягали щепленню від COVID-19, за виключенням тих, хто має абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153; відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОVID-19 яких визначена Переліком №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19, відповідно до статті 46 КЗпп України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти СОVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Враховуючи те, що позивач є працівником АТ «Укрзалізниця», а отже відповідно до наведених норм законодавства підлягає обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, своєчасно був повідомлений відповідачем про необхідність надання ним документального підтвердження проходження такого щеплення або існування у нього абсолютних протипоказань до вакцинації, але ухилився від проходження щеплення та надання відповідних доказів, а тому відповідач зобов`язаний був, відповідно до чинного законодавства, відсторонити позивача від роботи після закінчення строку для виконання вимог щодо вакцинації, що зрештою і було зроблено відповідачем.

Висновок суду першої інстанції про те, що відсторонення позивача відбулося з порушенням норм ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», оскільки відсутні відомості про медичний огляд позивача та відібране у нього лікарем відповідне письмове підтвердження відмови від обов`язкового профілактичного щеплення ґрунтується на неправильному тлумаченні закону.

Відповідно до ч.6 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Особам, які не досягли п`ятнадцятирічного віку чи визнані у встановленому законом порядку недієздатними, профілактичні щеплення проводяться за згодою їх об`єктивно інформованих батьків або інших законних представників. Особам віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років чи визнаним судом обмежено дієздатними профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації та за згодою об`єктивно інформованих батьків або інших законних представників цих осіб. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Отже, медичний огляд особи та фіксація лікарем її відмови від проходження обов`язкових профілактичних щеплень можливі лише у випадку, коли особа з`явиться для проведення такого огляду.

З матеріалів справи, яка переглядається в апеляційному порядку, убачається, що позивач в день його ознайомлення відповідачем з повідомленням про необхідність надання доказів проходження обов`язкового профілактичного щеплення або надання доказів наявності підстав для звільнення від нього, письмово не висловив свою незгоду з ним (а.с. 37).

Відомості про те, що він звертався до установ охорони здоров`я з метою проходження медичного огляду на предмет відсутності протипоказань для щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19 відсутні.

На думку колегії суддів апеляційного суду відсторонення позивача від роботи ґрунтувалось на вимогах законодавства, здійснено в спосіб, передбачений законом та за наявності правових та фактичних підстав для такого відсторонення.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Щодо доводів позивача про порушення його конституційних прав, суд зазначає, що норми чинного законодавства України не містять вимог щодо примусової вакцинації, тому чинне законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

В оскаржуваному позивачем наказі йдеться про законодавство України про захист населення від інфекційних хвороб, що визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Щодо посилань позивача на те, що відсторонення від роботи суперечить Конституції України, ст. 8 Конвенції, порушує його право на працю, є дискримінацією, суд зазначає таке.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], №№ 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні ж таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З огляду на викладене, суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Держава, встановивши відсторонення працівників певних сфер діяльності від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх працівників. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно з наказом МОЗ від 19 липня 1995 року №133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я його та оточуючих.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного ст.43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений.

Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

За приписами Конституції України саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю.

Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства та враховуючи, що під час виконання ОСОБА_1 , як електромонтером контактної мережі 5 розряду району контактної мережі ст. Долинська 5 групи (ЕЧК-25), посадових обов`язків є необхідність у контактуванні з іншими працівниками цього підприємства, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачу не може, тому АТ «Укрзалізниця» правомірно було змушено ухвалити рішення про відсторонення позивача від роботи.

У постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Застосовуючи стандарт переваги більш вагомих доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що принцип пропорційності втручання у право позивача на повагу до його приватного життя не було порушено в результаті відсторонення його від роботи у зв`язку з непроходженням обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 на час до моменту, коли буде усунуто причини такого відсторонення. За обставинами справи, що переглядається, загроза створення небезпеки оточуючим діями позивача (його бездіяльністю) переважає над метою обмеження втручання у право на повагу до його приватного життя.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 12 квітня 2023 року по справі №383/1279/21 провадження №61-9671св22.

З огляду на викладене суд вважає, що відповідач, маючи законні підстави та переслідуючи легітимну мету забезпечення безпеки невизначеного кола осіб, виконуючи прямі приписи законодавства, зокрема вимоги ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст.46 КЗпп України, правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за весь час відсторонення від роботинеобхідно відмовити.

На викладене суд першої інстанції уваги не звернув та внаслідок неповного з`ясування обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з тим, що апеляційна скарга АТ «Укрзалізниця» є обґрунтованою, а рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, відповідно до приписів ст.376 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 07 липня 2022 року

скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерне товариство «Українська залізниця», третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Виробничий підрозділ служби електропостачання «Долинська дистанція електропостачання» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час відсторонення відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 червня 2023 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді Л.М. Дьомич

C.М. Єгорова