СВАЛЯВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 306/842/23
Провадження № 2/306/376/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2023 року м. Свалява

Свалявський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Вінер Е.А.

за участю секретаря Петрус А.В.

позивача ОСОБА_1

адвоката позивача Новікової І.С.

відповідача ОСОБА_2

адвоката відповідача Хиля М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сваляві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про виселення з квартири

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Новікова Інна Станіславівна, звернулася до суду з позовом, в якому просить виселити відповідача ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником вказаної вище квартири. В квартирі разом з нею проживає її колишній чоловік, ОСОБА_2 , шлюб з яким було розірвано 09 серпня 2007 року.Спільне проживання з відповідачем у квартирі стало нестерпним, оскільки відповідач часто влаштовує сварки, створює перешкоди у користуванні її житловим приміщенням, доводилось викликати поліцію, не сплачує комунальні послуги. Так як проживання в одній квартирі з відповідачем є неможливим, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 квітня 2023 року справу № 306/842/23 (провадження № 2/306/376/23) передано на розгляд судді Свалявського районного суду Вінер Е.А. (а.с.18).

Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 24 квітня 2023 року відкрито загальне позовне провадження (а.с.21).

26 травня 2023 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті(а.с.62).

26 травня 2023 року відповідач подав заперечення на позовну заяву, в яких з приводу задоволення позову та виселення його з квартири заперечив. Мотивував тим, що квартира АДРЕСА_2 є їх спільним майном. Стосовно застосування до позивача насильницьких дій заперечив. Комунальні послуги оплачує.

Адвокат Новікова Інна Станіславівна подала відповідь на відзив, в якому зазначила,що відповідач несе витрати по сплаті комунальних послуг є неправдивими та нічим не підтверджені, а копії квитанцій є неналежними доказами.Щодо заперечень ОСОБА_2 про вчинення ним домашнього насилля, то відсутність фактів притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП не свідчить про відсутність фактів вчинення такого. Щодо визначення статусу квартири, як спільної сумісної власності подружжя, то слід зауважити, що шлюб розірвано у 2007 році, а тому ОСОБА_2 втратив право вимоги щодо поділу такої, у звязку з пропуском трирічного строку позовної давності.

В судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні позову та просила виселити її колишнього чоловіка ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 .

Відповідач у судовому засіданні просив у позові відмовити, так як квартиру було придбано під час шлюбу, а оформлено на колишню дружину.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316 ЦК України).

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном( ст.391 ЦК України).

Частиною четвертою ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом частини першої ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст.157 ЖК України).

Відповідно до ст.109 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил співжиття.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Таким чином, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення наймачів, членів сім`ї, які проживають разом з власниками житла.

Відповідно до пункту 1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 19 серпня 1978 року та 24 січня 2007 року шлюб між ними розірвано (а.с.49).

Згідно договору від 06.10.1992 року ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_2 (а.с.7-9).

У судовому засіданні судом не встановлено, що відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні квартирою та позивачем таких і не надано.

Припинення сімейних відносин відповідача з власником квартири-позивачем, не позбавляє його права користування займаним приміщенням. Наявність конфліктів чи неприязних відносин,які виникають між сторонами, не є підставою для виселення з квартири.

Враховуючи викладенні вище обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідача із належної позивачці на праві власності квартири АДРЕСА_2 .

За правилами ч.2 п.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.12,13,76,81,95,141,265,354-355 ЦПК України, ст.41,47 Конституції України, ст.316,321,383,391 ЦК України,ст.109,116,157 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про виселення з квартири АДРЕСА_2 відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 06 червня 2023 року.

Суддя Свалявського районного суду

Закарпатської області Е.А.Вінер