Постанова

Іменем України

02 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 688/4167/16-ц

провадження № 61-10741св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - заступник військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс»,

відповідач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , виконавчий комітет Шепетівської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року в складі судді: Козачук С. В., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Гринчука Р. С., Янчук Т. О.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У грудні 2016 року заступник військового прокурора Рівненського гарнізону (далі - прокурор) звернувся з позовом в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі концерну «Військторгсервіс» (далі - Концерн), до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , виконавчого комітету Шепетівської міської ради про витребування майна та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивований тим, що 27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведено аукціон з продажу належної Концерну будівлі площею 321,4 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1 . За наслідками торгів переможцем визнано ОСОБА_1 з ціновою пропозицією 148 511,88 грн.

10 листопада 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого Концерн продав, а ОСОБА_1 купив нежитлову будівлю (кафе) за вказаною адресою, а 16 грудня 2009 року Шепетівське бюро технічної інвентаризації зареєструвало право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 4 серпня 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 321,4 кв. м по АДРЕСА_1 , укладений 10 листопада 2009 року ОСОБА_1 та Концерном «Військторгсервіс».

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 червня 2014 року задоволено позов ОСОБА_4 та стягнено на його користь з ОСОБА_1 150 000 грн за договором позики. На стадії виконання вказаного рішення ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року затверджено мирову угоду, за якою в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 1/2 частку нежитлового приміщення площею 321,4 кв. м на АДРЕСА_1 .

Оскільки рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 17 листопада 2014 року, встановлено, що спірне майно, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, вибуло з володіння власника поза його волею, прокурор вказував, що останнє як власник спірного майна має право витребувати його від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які безпідставно володіють цим майном.

Прокурор, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:

витребувати нерухоме майно, а саме частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 , з володіння ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України;

витребувати нерухоме майно, а саме частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 , з володіння ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України;

зобов`язати державного реєстратора виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

зобов`язати державного реєстратора Виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

зобов`язати державного реєстратора виконавчого комітету Шепетівської міської ради зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності Міністерства оборони України та право господарського відання Концерну на нежитлове приміщення (кафе), розташоване по вул. Старокостянтинівське шосе, 23, в м. Шепетівці, Хмельницької області;

стягнути судові витрати

Справа розглядалася судами неодноразово

Короткий зміст судових рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанції

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року, в задоволенні позову прокурора відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що такого об`єкта, як нежитлова одноповерхова будівля (кафе) загальною площею 321,4 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 не існує, що вказує на те, що не може бути витребувано майно, яке не існує у природі. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Вимоги про зобов`язання відповідача виконавчий комітет Шепетівської міської ради скасувати записи про реєстрацію права власності на спірне приміщення за відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки представник позивача не надав суду доказів, що він на виконання рішення Шепетівського міськрайонного суду від 17 листопада 2014 року звертався до державного реєстратора по питанню скасування реєстрації спірного об`єкта за ОСОБА_1 , чи у скасуванні такої реєстрації йому було відмовлено. Не підлягають задоволенню і інші заявлені позивачем вимоги, оскільки вони є похідними від вимоги про витребування майна.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, що відсутність спірного майна в натурі є підставою у відмові в задоволенні позову. Крім того, ОСОБА_5 є стороною угоди купівлі-продажу нежилого приміщення. Посилаючись на зміст частини першої статті 216 ЦК України вказував, що належним способом захисту порушеного права щодо частини спірної будівлі, яка знаходиться у власності ОСОБА_5 є реституція, яка застосовується в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Тому констатував, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права в частині вимог до ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Пославшись на положення частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року, вказав про відсутність спору в цій частині щодо скасування реєстрації права власності на спірне майно.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року касаційну скаргу Міністерства оборони України частково задоволено, рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що суди встановили, що ОСОБА_1 передав у власність частину спірного майна, знаючи про наявність на розгляді у суду апеляційної інстанції спору з цього приводу. При цьому суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_5 є стороною угоди купівлі-продажу нежилого приміщення, тому належним способом захисту щодо частини спірної будівлі, яка знаходиться у власності ОСОБА_5 є реституція, яка застосовується в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним (частина перша статті 216 ЦК України). Суди дійшли помилкового висновку, що відсутність спірного майна в наявності є підставою для відмови у задоволенні позову щодо витребування частини майна у добросовісного набувача ОСОБА_2 з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Верховний Суд встановив, що частини спірного нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 вибуло з володіння Міністерства оборони України та з господарського відання концерну «Військторгсервіс» поза його волею на підставі мирової угоди, укладеної між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та затвердженої судовим рішенням.

Касаційний суд вказав, що запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем ОСОБА_2 , може бути перешкодою у реалізації власником права розпоряджатися своїм майном, тому право підлягає захисту на підставі приписів, викладених у статті 391 ЦК України. Оскільки суди попередніх інстанції не встановили обставини щодо наявності записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на спірне майно за відповідачами, то Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити судове рішення у даному спорі. Таким чином, для правильного вирішення даної похідної вимоги щодо скасування та внесення записів про реєстрацію права власності слід встановити, чи наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 з урахуванням доказів, на які посилався в своєму позові прокурор та в касаційній скарзі Міністерство оборони України, зокрема, витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року №675/996/14-ц.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року в задоволенні позову прокурора відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між відповідачем ОСОБА_1 та позивачем концерном «Військторгсервіс» існували договірні правовідносини, і спір про недійсність укладеного між ними правочину був вирішений у справі № 688/1778/13-ц відповідно до статей 203, 215, 216 ЦК України, тому на спірні правовідносини не поширюються положення статей 387, 388 ЦК України (віндикація). В цьому випадку прокурор звернувся до суду в інтересах власника спірного майна - сторони договору купівлі-продажу, права якого підлягають захисту з використанням правового механізму, передбаченого саме статтею 216 ЦК України. Отже, належним способом захисту порушеного права щодо 1/2 частини спірної будівлі, яка знаходиться у власності ОСОБА_1 є реституція, яка застосовується в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Тому прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушеного права позивача в частині вимог до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння і відмовити в у цій частині позову слід необґрунтованість останнього.

Суд першої інстанції зазначив, що прокурором обрано належний спосіб захисту порушеного права позивача в частині вимог до ОСОБА_2 про витребування 1/2 частини спірного майна з чужого незаконного володіння з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Судом встановлено, що 1/2 частина спірного нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 вибула з володіння Міністерства оборони України та з господарського відання концерну «Військторгсервіс» поза його волею на підставі мирової угоди, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , затвердженої судовим рішенням. Таким чином, записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем ОСОБА_2 , може бути перешкодою у реалізації власником права розпоряджатися своїм майном, тому право підлягає захисту на підставі приписів, викладених у статті 391 ЦК України. У разі задоволення вимоги власника про витребування майна з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстроване право власності на це майно, суд витребовує останнє на користь власника від вказаної особи, а не зобов`язує таку особу повернути відповідне майно власникові. Доводи прокурора щодо необхідності захисту порушеного права шляхом зобов`язання державного реєстратора виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав та прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на 1/2 вказаного приміщення за ОСОБА_1 та 1/2 за ОСОБА_2 та зобов`язання державного реєстратора виконавчого комітету Шепетівської міської ради зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності Міністерства оборони України та право господарського відання Концерну «Військторгсервіс» на нежитлове приміщення (кафе) площею 321,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , суд вважав необґрунтованим з огляду на наведені вище висновки щодо належності й ефективності такого способу захисту прав позивача як негаторний позов. Тому в цій частині суд відмовив у позові через необґрунтованість останнього. Відповідачем ОСОБА_2 та представником відповідачів ОСОБА_6 в їх інтересах подано заяви про застосування позовної давності.

Суд першої інстанції зазначив, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Сторона позивача повинна була і була достеменно обізнана про порушення свого права з моменту вибуття із власності майна, тобто з 27 серпня 2009 року, в усякому разі не пізніше проведеної військовою прокуратурою перевірки у лютому 2013 року. Відповідно позовна давність щодо витребування майна з чужого незаконного володіння сплив, що є підставою щодо відмови у позові за спливом позовної давності в частині позовних вимог щодо витребування на користь Міністерства оборони України у ОСОБА_2 1/2 частини нежитлового приміщення (кафе), що розташоване по АДРЕСА_1 . Сплив такий строк і щодо позовних вимог до ОСОБА_1 , якщо б позивач скористався належним способом захисту в порядку статті 216 ЦК України, можливість застосування якого у виді двосторонньої реституції роз`яснював суд ще в ході розгляду справи № 688/1778/13-ц, однак такі вимоги заявлені не були, що констатовано рішенням суду від 17 листопада 2014 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 25 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Спірідонової Т. В., Купельського А. В., Талалай О. І., апеляційні скарги Міністерства оборони України і Концерну «Військторгсервіс» задоволено частково, рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про витребування 1/2 частки майна від ОСОБА_2 та зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на 1/2 частку майна за ОСОБА_2 скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення.

Витребувано від ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України нерухоме майно, а саме 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе) по АДРЕСА_1 .

Зобов`язано державного реєстратора виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнено з ОСОБА_2 на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону 5 787,60 грн у відшкодування судового збору; на користь Міністерства оборони України - 2 497,42 грн.

Стягнено з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 2 910,82 грн; з Концерну «Військторгсервіс» - 5 821,64 грн.

У іншій частині рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції правильно встановлено, що між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 існували договірні правовідносини, і спір про недійсність укладеного між ними правочину був вирішений рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року у справі №688/1778/13-ц відповідно до вимог ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, тому на спірні правовідносини не поширюються положення ст.ст. 387, 388 ЦК України (віндикація). В даному випадку прокурор звернувся до суду в інтересах власника спірного майна сторони договору купівлі-продажу, права якого підлягають захисту з використанням правового механізму, передбаченого саме ст. 216 ЦК України. Отже, належним способом захисту порушеного права щодо 1/2 частини спірної будівлі, яка знаходиться у власності ОСОБА_1 є реституція, яка застосовується в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушеного права позивача в частині вимог до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про те, що 1/2 частина нежитлового приміщення (кафе) по АДРЕСА_1 вибула з володіння Міністерства оборони України поза його волею на підставі мирової угоди, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , затвердженої ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року. Тому, прокурором обрано належний спосіб захисту порушеного права позивача в частині вимог до ОСОБА_2 про витребування у нього 1/2 частини спірного нерухомого майна у власність держави в особі Міністерства оборони України за правилами частини першої статті 388 ЦК України оскільки майно вибуло з володіння власника на підставі договору купівлі-продажу, який судом визнано недійсним. Проте, відмовляючи у задоволенні позову про витребування у ОСОБА_2 1/2 частини спірного приміщення (кафе) на користь Міністерства оборони України суд першої інстанції виходив з того, що до позовних вимог про витребування майна спливла позовна давність, про застосування якої заявлено відповідачами. Відповідач ОСОБА_2 подав заяву про застосування позовної давності.

Апеляційний суд вказав, що у справі, яка є предметом перегляду, прокурор в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся з позовними вимогами про витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_2 - особи, якій на підставі правовстановлюючих документів належить на праві власності спірна частина нежитлового приміщення. Зазначений позов виник у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 набув у власність спірну частину нежитлового приміщення на підставі ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року, якою визнано мирову угоду, укладену між стягувачем ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_1 ОСОБА_2 набув у власність 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе), яке належало на праві власності ОСОБА_1 . Рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 17 листопада 2014 року (справа №688/1778/13), яке набрало законної сили 04 серпня 2015 року, визнано недійсним договір купівлі - продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , який укладено між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 . Ухвалюючи рішення в справі, суд першої інстанції, пославшись на те, що моментом порушення права держави на спірне нежитлове приміщення (кафе) є момент вибуття із власності майна, тобто з 27.08.2009 року, в усякому разі не пізніше проведеної військовою прокуратурою перевірки у лютому 2013 року, не з`ясував можливості реалізувати це право в примусовому порядку через суд у 2009 чи 2013 році.

Апеляційний суд вказав, що перебіг позовної давності почався з 04 серпня 2015 року (з дня набрання законної сили рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 17 листопада 2014 року в справі № 688/1778/13). Оскільки прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» 08 грудня 2016 року, підстави вважати, що позовна давність спливла до вимог про витребування майна у ОСОБА_2 відсутні. Позов в частині вимог про витребування у ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України нерухомого майна, а саме 1/2 частини нежитлового приміщення (кафе) по АДРЕСА_1 підлягають задоволенню. На підставі ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року проведено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 за кожним на приміщення кафе по АДРЕСА_1 . Таким чином, запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем ОСОБА_2 може бути перешкодою у реалізації власником права розпоряджатися своїм майном, а тому, слід зобов`язати державного реєстратора виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе).

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_2 , зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_2 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що апеляційний суд у справі, що переглядається, дійшовши висновку про те, що прокурор і держава в особі Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» дізнались про порушення свого права з часу набрання законної сили рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року у справі № 88/1778/13, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого на АДРЕСА_1 , укладений 10 листопада 2009 року Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л. О. за № 3686, не врахував, що порушення права та підтвердження порушення прав не є тотожними поняттями, тому зробив передчасний висновок про помилковість висновку суду першої інстанції в частині визначення початку перебігу позовної давності. В цей же час, суд першої інстанції дійшов взаємовиключних висновків про дату початку перебігу позовної давності - 27 серпня 2009 року (дата проведення публічних торгів, на яких відчужено спірний об`єкт ОСОБА_1 ) та одночасно - після проведення військовою прокуратурою перевірки у лютому 2013 року. Апеляційний суд не перевірив вказані висновки місцевого суду, не встановив, чи могли прокурор та держава в особі Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» довідатись про порушення прав держави на спірне нерухоме майно раніше зазначених дат, без чого неможливо дати відповідь на питання щодо спливу позовної давності на момент пред`явлення прокурором цього позову. Не врахувавши правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/322/16 (провадження № 12-128гс19), суд апеляційної інстанції внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, щодо початку перебігу позовної давності за вимогами заступника військового прокурора Рівненського гарнізону до ОСОБА_2 про витребування майна, тому висновок апеляційного суду про звернення прокурора з такими вимогами в межах позовної давності, є передчасним, а ухвалене у цій частині судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Касаційний суд вказав, що крім того, звертаючись із вказаним позовом, прокурор просив витребувати спірне майно на користь Міністерства оборони України. У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 листопада 2009 року Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (кафе), розташованої на АДРЕСА_1 . Отже, попереднім власником вказаної нежитлової будівлі був Концерн «Військторгсервіс», який є окремою юридичною особою. Вважаючи обґрунтованими вимоги прокурора в частині витребування від ОСОБА_7 на користь Міністерства оборони України частки нерухомого майна, суд апеляційної інстанції не врахував, що за віндикаційним позовом майно може бути витребувано на користь його власника, не встановив належного власника нежитлової будівлі (кафе), розташованої на АДРЕСА_1 , тому такий висновок апеляційного суду є передчасним. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання державного реєстратора скасувати запис про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану частку нерухомого майна, суд першої інстанції вказував про ненадання позивачем доказів звернення до державного реєстратора з такою вимогою і відмови останнього у скасуванні запису. Посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18), суд апеляційний інстанції не врахував, що у вказаній справі касаційний суд належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі визначив скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування), що передбачено частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Проте у справі, що переглядається, прокурор просив зобов`язати державного реєстратора скасувати відповідний запис. Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки змісту позовних вимог та обраному прокурором способу захисту права в частині вирішення позову про зобов`язання державного реєстратора скасувати запис про реєстрацію права власності ОСОБА_2 , не перевірив відповідність рішення суду першої інстанції вимогам законності та обґрунтованості в частині вирішення таких вимог, тому висновок апеляційного суду у відповідній частині є передчасним. Постанова суду апеляційної інстанції в частині, у якій у задоволенні позову відмовлено, не оскаржена і, відповідно, у цій частині касаційним судом не переглядається.

Касаційний суд зазначив, що за таких обставин прийнята судом апеляційної інстанції постанова в частині вирішення позовних вимог про витребування майна від ОСОБА_2 і зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності не може вважатися законною і обґрунтованою, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Під час нового розгляду справи суд має врахувати викладене, надати належну оцінку доказам і запереченням, поданим сторонами, надати оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_8 про витребування майна і зобов`язання скасувати запис про право власності з урахуванням статті 367 ЦПК України і ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. Враховуючи висновок Верховного Суду про скасування постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про витребування майна від ОСОБА_2 і зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності, постанова апеляційного суду в частині розподілу судових витрат також підлягає скасуванню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року апеляційні скарги Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» залишено без задоволення, а рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 2 березня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що зібрані докази вказують на те, що нежитлове приміщення (кафе), розташоване по АДРЕСА_1 , вибуло з володіння держави за недійсним правочином, тобто, не з волі власника. ОСОБА_2 набув частку у цьому приміщенні від особи, яка не мала права його відчужувати ( ОСОБА_1 ), про що ОСОБА_2 не знав, а тому він є добросовісним набувачем. За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що держава як власник спірного нерухомого майна вправі витребувати його у ОСОБА_2 у порядку віндикаційного позову, а в цій частині прокурором обрано належний спосіб захисту порушеного права. Суд першої інстанції правильно керувався тим, що вимога прокурора про зобов`язання державного реєстратора скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на частки нежитлового приміщення (кафе) не є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки задоволення такої вимоги не відновить, наскільки це можливо, відповідні права та інтереси позивача.

Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави від імені Міністерства оборони України в особі Концерну, внаслідок чого позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався саме уповноважений орган державної влади - Міністерство оборони України. Спірне нежитлове приміщення (кафе) вибуло з власності держави внаслідок проведення 27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» публічних торгів з продажу майна та укладення 10 листопада 2009 року ОСОБА_3 і ОСОБА_1 відповідного договору купівлі-продажу. Саме з цього часу, тобто, після вибуття майна та прийняття оплати за нього, Міністерство оборони України могло довідатися про порушення права держави на спірну нерухомість, у зв`язку з чим у нього виникло право на віндикаційний позов. Прокурор пред`явив позов до суду 02 грудня 2016 року (згідно відтиску поштового штемпеля на конверті), тобто, після спливу загальної позовної давності, а ОСОБА_2 зробив у суді першої інстанції заяву про застосування позовної давності. За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права, тому позов до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого не законного володіння не підлягає задоволенню.

Посилання Міністерства оборони України та Концерну на те, що прокурор звернувся до суду з дотриманням позовної давності та обрав належний спосіб захисту порушеного права, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Аргументи учасників справи

28 жовтня 2022 року Міністерство оборони України засобами поштового зв`язку подало касаційну скаргу на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року, в якій просило: скасувати оскаржені судові рішення; справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права, викладену у статті 264 ЦК України, без урахування висновків щодо застосування даної норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 5017/2972/2012, від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц та від 21 січня 2020 року у справі № 910/2538/19;

суди не звернули увагу на те, що у 2013 році заступник Рівненського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері після проведеної перевірки звернувся із позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та застосування наслідків недійсності правочину. Результатом даного звернення стало рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року у справі № 688/1778/13, залишене без змін ухвалами апеляційного суду Хмельницької області від 04 серпня 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року, яким позов заступника Рівненського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері задоволено, договір купівлі-продажу визнано недійсним. Встановивши наявність даного факту суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили та не встановили дати переривання позовної давності у цій справі, враховуючи матеріали цивільної справи № 688/1778/13, коли розпочався її перебіг заново після такого переривання та коли закінчився, тобто, належним чином не дослідили чи була вона пропущена щодо позовних вимог з урахуванням її переривання;

механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права;

висновки судів про те, що прокурором пропущено позовну давність є передчасними, зроблені без з`ясування всіх обставин справи, тому ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.

23 грудня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду та передана судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2023 року зупинено касаційне провадження у справі № 688/4167/16-ц до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22).

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 28 листопада 2022 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 22 березня 2018 року у справі № 5017/2972/2012; від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц; від 21 січня 2020 року у справі № 910/2538/19; від 07 червня 2018 року у справі № 668/8830/15-ц; від 16 червня 2021 року у справі № 756/2028/16-ц; від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16; від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц та постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-2809цс15.

Фактичні обставини

Суди встановили, що нежитлове приміщення (кафе) загальною площею 321,4 кв. м, яке розташоване по АДРЕСА_1 , належало державі на праві власності та перебувало в оперативному управлінні ДП Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

Наказом Міністерства оборони України від 05 квітня 2007 року № 135 припинено діяльність ДП «Управління торгівлі Західного оперативного командування» шляхом його реорганізації, тобто приєднання до Концерну, який є правонаступником усіх майнових прав та обов`язків указаного підприємства.

27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведені публічні торги з продажу будівлі площею 321,4 кв. м, що належить Концерну та розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Переможцем цих торгів став ОСОБА_1 з ціновою пропозицією 148 511,88 грн.

10 листопада 2009 року Концерн і ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л. О. (реєстраційний № 3686), за умовами якого Концерн продав, а ОСОБА_1 купив за 148 511,88 грн нежитлову будівлю (кафе) загальною площею 321,4 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 .

16 грудня 2009 року Шепетівське бюро технічної інвентаризації зареєструвало право власності ОСОБА_1 на вказану нежитлову будівлю (кафе).

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 04 серпня 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 , який укладений 10 листопада 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року визнано мирову угоду щодо виконання рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 червня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 150 000 грн боргу за договором позики, за умовами якої ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу передав у власність ОСОБА_2 частки нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 .

02 квітня 2015 року Реєстраційна служба Шепетівського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області зареєструвала право власності ОСОБА_2 на вказану частку нежитлової будівлі (кафе).

Згідно висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 26 березня 2017 року № 013/17 (т. 1 а. с. 184-246): нежитлова одноповерхова будівля (кафе) загальною площею 321,4 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , як об`єкт не існує. На її місці шляхом реконструкції створено новий об`єкт - двоповерхову нежитлову будівлю (кафе) із збільшеними геометричними розмірами, площею, поверховістю та інженерним обладнанням. Від нежитлової будівлі (кафе), що існувала станом на 10 листопада 2009 року залишилися несучі зовнішні стіни; на час проведення експертизи по АДРЕСА_1 , розташований об`єкт - двоповерхова нежитлова будівля (кафе) з двома прибудовами, котельною та підвалом загальною площею 885,6 кв. м; існуючий на час проведення експертизи об`єкт по АДРЕСА_1 , є реконструйованим об`єктом, що існував станом на день укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2009 року.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс»

Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 675/2381/19 (провадження № 61-1621св22) зазначено:

«Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

В абзаці третьому частини третьої цієї статті міститься заборона здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Законом України «Про прокуратуру», має застосовуватись з урахуванням абзацу першого частини третьої цієї статті, який визначає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті зазначеного відсутність у Законі інших визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Законом України «Про прокуратуру» межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.

У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 204/6292/18 та від 17 червня 2020 року у справі № 204/7119/18 викладено правовий висновок, згідно з яким саме наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади, не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис.

Позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави, зокрема в особі Концерну «Військторгсервіс».

Згідно зі статутом Концерну «Військторгсервіс» він є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності, у формі концерну. Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Оскільки Концерн «Військторгсервіс» не є органом державної влади і не є суб`єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс» є безпідставним, а тому позовна заява, подана в інтересах зазначеного державного господарського об`єднання, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України».

У справі, що переглядається:

позов у цій справі заступник військового прокурора Рівненського гарнізону подав в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс»;

згідно зі статутом Концерну «Військторгсервіс» він є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності, у формі концерну. Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України;

оскільки Концерн «Військторгсервіс» не є органом державної влади і не є суб`єктом владних повноважень, то звернення заступник військового прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс» є безпідставним, а тому позовна заява, подана в інтересах зазначеного державного господарського об`єднання, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Щодо позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_2 .

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року по справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».

У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18) вказано, що:

«70. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-251цс15. 71. Велика Палата Верховного Суду з цим висновком Верховного Суду України погоджується».

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зазначено, що:

«43. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

44. На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів, які підлягали примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, були визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (далі - Закон № 606-XIV) у відповідній редакції.

45. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (частина перша статті 52 Закону № 606-XIV).

46. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (частина п`ята зазначеної статті).

47. Відповідно до частини першої статті 62 Закону № 606-XIV реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

48. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що:

«46. Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».

Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності (див. пункт 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (див. пункт 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи теж заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункт 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що

«сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) зроблено висновок, що:

«на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56 ЦПК України). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що:

«для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). У випадку підтвердження під час нового розгляду справи підставності заявлених позовних вимог суд апеляційної інстанції має дослідити питання перебігу позовної давності за кожною вимогою і щодо кожного з відповідачів, які заявили про її застосування, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 138-140 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 і в пункті 96 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

прокурор просив витребувати нерухоме майно, а саме частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 , з володіння ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України та зобов`язати державного реєстратора Виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Прокурор посилався на те, що рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 17 листопада 2014 року, встановлено, що спірне майно, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, вибуло з володіння власника поза його волею, і що останнє як власник спірного майна має право витребувати його від ОСОБА_2 , який безпідставно володіє цим майном;

при відмові у задоволенні позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_2 апеляційний суд вказав, що нежитлове приміщення (кафе), розташоване по АДРЕСА_1 , вибуло з володіння держави за недійсним правочином, тобто, не з волі власника. ОСОБА_2 набув частку у цьому приміщенні від особи, яка не мала права його відчужувати ( ОСОБА_1 ), про що ОСОБА_2 не знав, а тому він є добросовісним набувачем. Тому держава як власник спірного нерухомого майна вправі витребувати його у ОСОБА_2 у порядку віндикаційного позову, а в цій частині прокурором обрано належний спосіб захисту порушеного права. Разом із тим апеляційний суд зазначив, що прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави від імені Міністерства оборони України в особі Концерну, внаслідок чого позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався саме уповноважений орган державної влади - Міністерство оборони України. Спірне нежитлове приміщення (кафе) вибуло з власності держави внаслідок проведення 27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» публічних торгів з продажу майна та укладення 10 листопада 2009 року ОСОБА_3 і ОСОБА_1 відповідного договору купівлі-продажу. Саме з цього часу, тобто, після вибуття майна та прийняття оплати за нього, Міністерство оборони України могло довідатися про порушення права держави на спірну нерухомість, у зв`язку з чим у нього виникло право на віндикаційний позов. Прокурор пред`явив позов до суду 02 грудня 2016 року (згідно відтиску поштового штемпеля на конверті), тобто, після спливу загальної позовної давності, а ОСОБА_2 зробив у суді першої інстанції заяву про застосування позовної давності. За таких обставин позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права, тому позов до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого не законного володіння не підлягає задоволенню;

суди встановили, що 27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведені публічні торги з продажу будівлі площею 321,4 кв. м, що належить Концерну та розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Переможцем цих торгів став ОСОБА_1 з ціновою пропозицією 148 511,88 грн;

суди встановили, що 10 листопада 2009 року Концерн і ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л. О. (реєстраційний № 3686), за умовами якого Концерн продав, а ОСОБА_1 купив за 148 511,88 грн нежитлову будівлю (кафе) загальною площею 321,4 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 . 16 грудня 2009 року Шепетівське бюро технічної інвентаризації зареєструвало право власності ОСОБА_1 на вказану нежитлову будівлю (кафе);

суди встановили, що ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року визнано мирову угоду щодо виконання рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 червня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 150 000 грн боргу за договором позики, за умовами якої ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу передав у власність ОСОБА_2 частки нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 . 02 квітня 2015 року Реєстраційна служба Шепетівського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області зареєструвала право власності ОСОБА_2 на вказану частку нежитлової будівлі (кафе);

апеляційний суд не врахував, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, зокрема у випадку, коли прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

прокурор пред`явив позов до суду 02 грудня 2016 року (згідно відтиску поштового штемпеля на конверті). У суд першої інстанції ОСОБА_2 зробив заяву про застосування позовної давності;

апеляційний суд не врахував, що право на частки нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 виникло на підставі ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року, якої визнано мирову угоду щодо виконання рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 червня 2014 року. 02 квітня 2015 року Реєстраційна служба Шепетівського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області зареєструвала право власності ОСОБА_2 на вказану частку нежитлової будівлі (кафе). Тому помилковим є висновок апеляційного суду про те, що перебіг позовної давності за вимогою про витребування майна від ОСОБА_2 почався внаслідок проведення 27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» публічних торгів з продажу майна та укладення 10 листопада 2009 року ОСОБА_3 і ОСОБА_1 відповідного договору купівлі-продажу;

апеляційний суд вказав, що ОСОБА_2 набув частку у цьому приміщенні від особи, яка не мала права його відчужувати ( ОСОБА_1 ), про що ОСОБА_2 не знав, а тому він є добросовісним набувачем. Тому держава як власник спірного нерухомого майна вправі витребувати його у ОСОБА_2 у порядку віндикаційного позову, а в цій частині прокурором обрано належний спосіб захисту порушеного права;

апеляційний суд не врахував, що можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Поза увагою апеляційного суду залишилось те, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна необхідно оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна;

апеляційний суд не оцінював добросовісність поведінки ОСОБА_2 щодо набуття права на частки нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 ;

за таких обставин помилковим є висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_2 про витребування частки нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 ;

встановивши, що вимога прокурора про зобов`язання державного реєстратора скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на частки нежитлового приміщення (кафе) не є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки задоволення такої вимоги не відновить відповідні права та інтереси позивача, суди обґрунтовано відмовили у її задоволенні.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Щодо позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

апеляційний суд не врахував, що постановою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_2 , зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_2 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції;

тобто рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року підлягало перегляду в апеляційному порядку лише у частині вирішення позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_2 , зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_2 ;

в оскарженій постанові апеляційний суд зазначив про залишення без змін рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 2 березня 2020 року 02 березня 2020 року повністю, тобто, і в тій частині, в якій не повинен був переглядати в апеляційному порядку (вирішення позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_1 , зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_1 ; зобов`язання зареєструвати право власності Міністерства оборони України та право господарського відання Концерну на нежитлове приміщення (кафе);

тому оскаржену постанову апеляційного суду в цій частині належить скасувати.

Щодо позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до виконавчого комітету Шепетівської міської ради

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зазначено:

«Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у подібних з цією справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та іпотекодержателем через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 6 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц). Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36)).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо.

Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності на квартиру має розглядатися як спір, який пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на квартиру іншою особою, за якою зареєстроване відповідне право. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений відповідний запис у Держреєстр (див. пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі №823/2042/16). Тому для захисту права власності на квартиру позивачка правильно звернулася з позовом до ТзОВ «Кей-Колект» як особи, за якою таке право зареєстроване, а приватний нотаріус, на необхідність дослідження законності дій якого звертає увагу ТзОВ «Кей-Колект», не є учасником справи та не може бути належним відповідачем за заявленими позовними вимогами».

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що цей спір виник між державою в особі Міністерства оборони України та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Тому виконавчий комітет Шепетівської міської ради є неналежним відповідачем. Суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до виконавчого комітету Шепетівської міської ради, проте помилимся щодо мотивів такої відмови. Тому судові рішення у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до виконавчого комітету Шепетівської міської ради належить змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково; оскаржені рішення у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс» скасувати, а позов у цій частині залишити без розгляду; постанову апеляційного суду у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_2 скасувати та передати справу у цій частині позовних вимог на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; оскаржені рішення у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_2 залишити без змін; оскаржену постанову апеляційного суду у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_1 , зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_1 ; зобов`язання зареєструвати право власності на нежитлове приміщення (кафе), скасувати; оскаржені рішення у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до виконавчого комітету Шепетівської міської ради змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс» скасувати, а позов у цій частині залишити без розгляду.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_2 скасувати та передати справу у цій частині позовних вимог на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_2 залишити без змін.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_1 , зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_1 ; зобов`язання зареєструвати право власності на нежитлове приміщення (кафе), скасувати.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до виконавчого комітету Шепетівської міської ради змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року та постанова Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у скасованих частинах втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук