ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 636/1063/20 Номер провадження 22-ц/814/843/23Головуючий у 1-й інстанції Оболєнська С.А. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Лобов О.А.,

секретар Владіміров Р.В.,

з участю представника позивача адвоката Ус В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником - адвокатом Прядко Олександром Олександровичем,

на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 02 грудня 2021 року, постановлене суддею Оболєнською С.А.,

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

16.03.2020 ОСОБА_2 звернувся в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що 01.04.2018 між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, на виконання якого позичальником складено розписку. За умов такого договору позивач позичив та передав у власність ОСОБА_1 560 000,00 грн., що еквівалентно 20 000,00 дол. США строком виконання зобов`язання до 30.04.2019 зі сплатою 12% річних від простроченої суми позики за весь період прострочення, штрафу в розмірі 5% від неповерненого розміру позики та пені 0,3% від простроченої суми позики за кожен день прострочення. Після настання дати повернення позики своїх зобов`язань за розпискою відповідач не виконав, вимоги повернути кошти ігнорує. Із наведених підстав просить стягнути із ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики від 01.04.2018 у розмірі 864 433,04 грн., із яких: 560 000,00 грн. - основна сума заборгованості; 140 000,00 грн. проценти за користування грошима у період із 01.04.2018 по 30.04.2018; 58 362,74 грн. - проценти за користування чужими грошима із 30.04.2019 по 12.03.2020; 28 000,00 грн. - штраф за несвоєчасний розрахунок; 78 070,66 грн. - пеня за період із 15.09.2019 по 12.03.2020.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 02.12.2021 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики від 01.04.2018 та розпискою від 01.04.2018 у розмірі 768 362,74 грн., з яких: 560 000,00 грн. - сума основного боргу, 140 000,00 грн. проценти за користування грошима у період із 01.04.2018 по 30.04.2018, 58 362,74 грн. - проценти за користування чужими грошима із 30.04.2019 по 12.03.2020; 28 000,00 грн. - штраф за несвоєчасний розрахунок.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 7 683,63 грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що із підстав неналежного виконання відповідачем зобов`язання за договором позики до стягнення підлягає заборгованість за позикою, процентами та штрафом у розмірі, погоджених позичальником. У стягненні пені відмовлено, оскільки у відповідності до ст.549 ЦК України пеня та штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасно стягнення суперечить вимогам ст.61 Конституції України.

Відповідач, в інтересах якого діє представник - адвокат Прядко О.О., із рішенням суду першої інстанції не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Із підстав, раніше викладених у відзиві на позов доводить, що 06.03.2017 через спільного знайомого ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , отримав від позивача гроші в сумі 20 000,00 дол. США, як інвестиції у діяльність ТОВ «Агроліга», де на той час працював відповідач. За усної домовленості останній від імені товариства сплачував позивачу щомісячно 5% за користування позикою, тобто по 1 000,00 дол. США. Із вересня 2017 року відповідач втратив можливість проводити підприємницьку діяльність і сплачувати проценти, а у березні 2018 року позивач умовив його написати розписку про отримання грошових коштів, що і відбулось 01.04.2018.

Указані обставини підтверджуються поясненнями позивача, допитаного в якості свідка, показаннями свідка ОСОБА_4 , а також копіями судових рішень у справі №922/2917/17 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки засновника (учасника) у статутному капіталі ТОВ «Агроліга транс» та кримінального провадження №0001996, відкритому за фактом шахрайського заволодіння майном товариства.

Зазначає, що в межах цієї справи звертався в суд із зустрічним позовом про визнання правочину удаваним, у прийнятті якого безпідставно відмовлено, чим обмежено право на захист та доступ до правосуддя.

Вважає, що судовий розгляд цієї справи проводився суддею упереджено по відношенню до відповідача та його представника, що полягає у відхиленні заявлених ними клопотань про відкладення розгляду справи.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10.03.2023 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником - адвокатом Прядко О.О.,на рішенняЧугуївського міського суду Харківської області від 02.12.2021; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду із повідомленням сторін, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 13.03.2023.

25.05.2023 до Полтавського апеляційного сулу надійшли пояснення представника позивача адвоката Ус В.В., за змістом яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

У суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Ус В.В. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, наполягаючи на законності оскаржуваного рішення.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи в порядку ч.13 ст.128 ЦПК України, що з огляду на положення ч.2 ст.372 цього Кодексу, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено, що 01.04.2018 між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, за умов якого позикодавець позичив та передав у власність позичальнику грошові кошти (позику) у розмірі 560 000,00 грн., що дорівнює еквіваленту 20 000,00 дол. США за курсом 28,00 грн. за 1 дол. США.

Згідно п.2.2 договору позикодавець передає позику в національній валюті одночасно з підписанням цього договору.

Факт передання позики підтверджується розпискою, власноруч написаною позичальником в момент передачі йому позики (п.2.3 договору).

За цим договором проценти на суму позики не нараховується до дати, зазначеної у п.3.1. договору. Наступного дня після дати, зазначеної у п.3.1. договору, на суму неповернутої позики нараховуються проценти у розмірі 12% річних від простроченої суми позики за весь період прострочення, які позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю (п.2.4. договору).

Згідно п.3.1. договору позика надається позичальнику на строк до 30.04.2019 включно і має бути повернута позикодавцю до 30.04.2019 включно.

Після повернення усього розміру позики у сумі, що зазначена в п.2.1. цього договору, позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. Відсутність у позичальника оригіналу розписки виключає факт повернення позики (п.3.4. договору).

Відповідно до п.5.1. договору за неповернення або несвоєчасне повернення позичальником позики більш як на 30 днів від дати, вказаної у п.3.1., позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавця неустойку (штраф) у розмірі 5% від неповерненого розміру позики, який визначається відповідно до п.4.1 цього договору.

За порушення строку повернення позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку у вигляді пені в розмірі 0,3% від простроченої суми позики за кожен день прострочки (п.5.2. договору).

За порушення зобов`язання, визначеного п.4.6. цього договору позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавцю штраф у розмірі 5% від наданого розміру позики (п.5.3 договору)./а.с.111-112/

01.04.2018 ОСОБА_1 складено власноручно розписку про отримання позики до договору позики від 01.04.2018, якою підтверджено отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів у якості позики в сумі 560 000,00 грн., що дорівнює еквіваленту 20 000,00 дол. США за курсом 28,00 грн. за 1 дол. США; а також підписано друковану розписку, якою підтверджено строк виконання зобов`язання до 30.04.2019 (включно) сплатити ОСОБА_2 грошові кошти, у якості відсотків за користування позикою, отриманою відповідно до договору позики від 01.04.2018, укладеного між ним та ОСОБА_2 в сумі 140 000,00 грн., що дорівнює еквіваленту 5 000,00 дол. США за курсом 28,00 грн. за 1 дол. США, при цьому сума повернення не може бути меншою, ніж еквівалент 5 000,00 дол. США за комерційним курсом на момент повернення./а.с.113,114/

Частково задовольняючи вимоги позову та постановляючи до стягнення заборгованість за позикою, включно із відсотками та штрафом, районний суд виходив із підстав доведеності невиконаного позичальником грошового зобов`язання. У стягненні пені відмовлено, оскільки у відповідності до ст.549 ЦК України пеня та штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасно стягнення суперечить вимогам ст.61 Конституції України.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, зводяться до їх заперечень та довільного тлумачення норм права на власну користь.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 у справі №319/1669/16, від 08.07.2019 у справі №524/4946/16, від 12.09.2019 у справі №604/1038/16 та від 23.04.2020 у справі №501/1773/16-ц.

Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

З огляду на викладене, установивши, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, а кошти, отримані у позику, не повернуті, апеляційний суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, розмір якої не спростований відповідачем.

Власна позиція відповідача щодо природи зобов`язання є суперечливою, оскільки вважаючи такий правочин нікчемним відповідач не заперечив факт отримання коштів та їх розмір, обґрунтовуючи необхідність позики підприємницькою діяльністю ТОВ «Агроліга»,що не звільняє позичальника від виконання зобов`язання.

Посилання відповідача щодо його наміру оскаржити договір позики не спростовують презумпцію правомірності такого правочину, встановлену статтею 204 ЦК України. Тоді як твердження відповідача щодо безпідставної відмови суду у прийняття зустрічних вимог є не спроможними, оскільки зводяться до незгоди із ухвалою суду від 25.05.2021, яка переглядалася судом апеляційної інстанції та постановою суду від 05.10.2021 залишена без змін, як законна та обґрунтована/а.с.176-180/.

Згідно статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведений процесуальний обов`язок відповідачем не виконано, а доводи апеляційної скарги зводяться до існування позадоговірних відносин із позивачем, які передують обставинам укладеного договору позикита не спростовують факту отримання коштів позики, а тому апеляційним судом відхиляються як безпідставні.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо упередженого ставлення є припущеннями та незгодою із наслідками розгляду судом клопотань сторони відповідача, що згідно ч.3 ст.376 ЦПК України не є обов`язковою підставою скасування судового рішення, а приєднані до апеляційної скарги докази не стосуються предмета спору та подані з порушенням вимог ч.3 ст.367 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником - адвокатом Прядко Олександром Олександровичем, - залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 02 грудня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.06.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.А. Лобов