ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4097/23 Справа № 215/3722/21 Суддя у 1-й інстанції - Лиходєдов А. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Бондар Я. М.,

суддів Зубакової В. П., Остапенко В. О.

сторони справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держава Україна

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року, яка постановлена суддею Лиходєдовим А.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст ухвали складено 31 січня 2023 року,

УСТАНОВИВ

Ухвалою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року позовна заява ОСОБА_1 до «держави України про відшкодування моральної шкоди, завданою бездіяльністю відповідно до рішення від 24.09.2019 р. Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №215/3407/19», визнано неподаною та повернуто позивачу.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на зазначену вище ухвалу суду першої інстанції, в якій, посилаючись на її незаконність, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а також скасувати ухвалу Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року про відмову у відводі судді Лиходєдова А.В.

При цьому, скаржник зазначає, що оскаржувана ухвала місцевого суду суперечить правовій позиції ст.ст.3,22,56,64 Конституції України, ст.ст.2,3,5,8,10,18 ЦПК України п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.4 Закону України «Про інформацію» та підлягає скасуванню, оскільки формує протиправну правозастосовну практику захисту прав.

Вказує, що позов подано 08.06.2021, а суд не надав належної правової оцінки, всупереч п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначає, що суд використовує свою вимогу подати новий текст позовної заяви для усунення штучних недоліків, неправдиву інформацію, штучні перешкоди, ст.185 ЦПК України і абстрактність, ілюзійність своєї діяльності для домінування, з метою використання можливостей для задоволення своїх потреб у поверненні позову, до порушення його права на судовий захист.

Позивач зазначає, що ухвалу від 26.12.2022 про залишення позову без руху він отримав і усунув, вказані в ухвалі недоліки, вказав на порушення норм ЦПК України, що не перешкоджало суду відкрити провадження по справі та не перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ. Вказує, що суд порушив устої судочинства, яке базується на аспекті верховенства права принципі правової визначеності, який вимагає, зокрема, щоб остаточне вирішення судом спору не ставилося під сумнів. Вважає, що повернувши позовну заяву, суд відмовився від незручної справи. Наголошує на тому, що недоліки позовної заяви він усунув вчасно 03.01.2023, тому ухвала суду підлягає скасуванню.

Справа розглядається без повідомлення учасників справі, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки переглядається ухвала, визначена у п.6 ч.1 ст.353 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляцйна скарга позивача підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Постановляючи ухвалу про визнання неподаною та повернення позивачу ОСОБА_1 позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, на виконання ухвали від 26.12.2022 р. про залишення позову без руху надав копії: позовної заяви від 08.06.2021 р., скарги та рішення Дніпровського оружного адміністративного суду, але не надав копію заяви про відкриття провадження у справі після усунення недоліків від 18.06.2021 р., тобто частково усунув недоліки.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріальногоправа, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України,завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 статті 174 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.174 ЦПК України, заявами по суті справи є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях175 і 177 ЦПК України.

У ч.ч.1,3 ст.175 ЦПК України зазначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

За змістом статей 13 та 175 ЦПК України, позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, встановивши, що позовна заява не відповідала вимогам ст.177 ЦПК України, ухвалою суду від 26 грудня 2022 року вказану позовну заяву залишив без руху, та надав позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів, з дня отримання ухвали.

03 січня 2023 року, на виконання вимог ухвали суду без руху ОСОБА_1 подав суду заяву про відкриття провадження по справі після усунення недоліків, в якій зазначив, що заява про відкриття провадження по справі після усунення недоліків від 18.06.2021, яка надсилалась до суду апеляційної інстанції, як доказ і втратила свою актуальність після скасування ухвали від 06.08.2021, виконати вимоги ухвали від 26.12.2022 фізично неможливо та надав суду копію скарги від 10.04.2019, позовну заяву від 08.06.2021 у двох примірниках та копію рішення від 24.09.2019 Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №215/3407/19 (а.с.88).

Проте, ухвалою суду від 31 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю відповідно до рішення Дніпровського окружного адміністративного суду від 24.09.2019 року у справі № 215/3407/19 визнано неподаною та повернуто позивачу, з тих підстав, що позивачем не додано копії його заяви про відкриття провадження по справі після усунення недоліків від 18.06.2021 для відповідача.

Положення ст. 185 ЦПК України щодо повернення заяви застосовуються в тому випадку, коли особа в установлений строк не виконає вимоги ухвали суду про залишення заяви без руху.

За змістом вище наведених норм процесуального закону повернення заяви з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про залишення заяви без руху, можливе лише в тому випадку, коли особа отримала копію відповідної ухвали, але ухилилась від виконання вимог, зазначених в ній.

З огляду на викладене не можна вважати, що позивач ОСОБА_1 отримавши копію ухвали про залишення позовної заяви без руху, ухилився від виконання зазначених в ній вимог, оскільки на її виконання, у межах встановленого судом строку для усунення недоліків, ним до суду першої інстанції направлено відповідну заяву про усунення недоліків та додано документи, які просив суд, окрім копії заяви про відкриття провадження по справі після усунення недоліків від 18.06.2021 для відповідача, яка наявна в матеріалах справи на а.с.6 та з якої суд має можливість виготовити ксерокопію для іншої сторони по справі.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції безпідставно визнано неподаною та повернуто позовну заяву позивачу.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлістатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально та передчасно повернув позовну заяву.

При цьому п.7 ч.2 ст.197 ЦПК Українивизначено, що у підготовчому засіданні суд з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а такождокази, витребувані судом чи причиниїх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Отже, питання оцінки обґрунтованості позову вирішується судом на наступних етапах судового розгляду. Тобто суд не вправі з підстав ненадання доказів залишити позовну заяву без руху та повертати заявнику.

В свою чергу ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зазначене свідчить про те, що суд не врахував положення ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини щодо того, що кожна людина при визначенні її громадських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих ним доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, на підставі п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України, з направленням матеріалів до суду першої інстанції для вирішення питання, відповідно до вимог ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст. 381-384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тернівського районного суду міста КривогоРогу Дніпропетровськоїобласті від 31 січня 2023 року скасувати та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.09.2019 року у справі №215/3407/19 направити до Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області для вирішення питання, відповідно до вимог ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2023 року.

Головуючий:

Судді: