Справа № 357/441/23
Провадження № 2/357/808/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 травня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Сокур О. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на наступні обставини.

25 березня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області, відповідний актовий запис № 62 від 25.03.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

21 травня 2021 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано та складено у Білоцерківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відповідний актовий запис № 84 від 14.08.2021 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

Під час розлучення жодних питань щодо поділу майна, набутого ними з Відповідачем спільно протягом перебування у шлюбі, не вирішувалось. Жодних договорів про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності між ними не укладалося.

В житловому будинку АДРЕСА_1 вона була зареєстрована, як дружина Позивача - 23 липня 2009 року, проживала 16 років добровільних засадах, як член сім`ї.

Після розірвання шлюбу, на наступний день - 22 травня 2021 року, Позивач звернувся до неї і запропонував проживати і надалі в будинку АДРЕСА_1 , на що вона погодилась.

У зв`язку з початком військової агресії Російської Федерації проти України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. 24 лютого 2022 року, турбуючись про своє життя вона виїхала до родини своєї доньки в місто Біла Церква з метою подальшого виїзду в іншу місцевість з донькою та онуком. При цьому, нею було запропоновано Позивачу виїхати разом з ними, та на її пропозицію останній не погодився.

Отже, починаючи з періоду після їхнього розлучення, з 22 травня 2021 року по 24 лютого 2022 року вона постійно проживала за адресою місця реєстрації в житловому будинку АДРЕСА_1 .

З 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією, вона вимушено проживала не за місцем реєстрації, а у доньки, за адресою: АДРЕСА_2 .

Наразі, стосунки Позивача і Відповідача погіршилися, вони не знаходять спільного порозуміння, Відповідач неодноразово влаштовує сварки, морально пригнічує її гідність як жінки, і як людини, і особистості в цілому, і Позивач вимушена проживати за адресою проживання доньки та її сім`ї.

В квітні 2022 року ОСОБА_3 до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області звернувся з позовною заявою про визнання ОСОБА_1 такою, що втратити право користування житловим приміщенням.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.07.2022 року го цивільній справі № 357/3112/22 2/357/1912/22 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення відмовлено. Рішення набрало законної сили 11.08.2022 року.

Зважаючи на те, що між Позивачем та Відповідачем не досягнуто згоди щодо поділу майна, яке об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, Позивачка вирішила звернутися до суду щодо вирішення зазначеного спору.

Так, на підставі ухвали Білоцерківського районного суду Київської області від 14.03.1996 року затверджено мирову угоду, за якою за ОСОБА_3 визнається право власності на будинок АДРЕСА_1 .

09 грудня 2008 року, після проведення спільною працею, спільними зусиллями та за спільні кошти подружжя, реконструкції будинку АДРЕСА_1 , Комунальним підприємством Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 , реєстраційний номер: 25721352, номер запису: 358 в книзі: 2.

Під час слухання цивільної справи № 357/3112/22, провадження 2/357/1912/22 було допитано в якості свідка ОСОБА_3 та встановлено, що під час шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 за спільні кошти подружжя будинок був збільшений та покращені умови проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Сам факт реконструкції житлового будинку АДРЕСА_1 , збільшення та покращення його властивостей під час шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 підтверджується копіями матеріалами інвентаризаційної справи, а саме «сводний акт» з переліком приміщень і площею будинку, який погашено 24.03.2008 року і копіями нових технічних документів.

Станом на момент звернення до суду, відповідно до Стислого звіту від 21 грудня 2022 року, вартість житлового будинку АДРЕСА_3 становить в розмірі 580 000 грн.

Просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя: житловий будинок АДРЕСА_3 , та в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 . Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на Відповідача ( а. с. 1-5 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2023 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 38 ) та матеріали справи передані для розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.

19 січня 2023 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 42 ).

27 лютого 2023 року за вх. № 8273 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 43 ).

З вказаної інформації вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 31.03.2009 року.

Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна.

Ухвалою судді 28 лютого 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін. Призначено судове засідання у справі на 27 березня 2023 року ( а. с. 48-49 ).

16 березня 2023 року за вх. № 11238 судом отримано відзив на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя ( а. с. 52-55 ).

В зазначеному відзиві на позовну заяву, відповідач просив відмовити в задоволенні позову повністю, мотивуючи тим, що він як власник майна, з 1991 року по теперішній час володіє і проживає в даному будинку, двічі був офіційно одружений, у його спадковому (батьківському) будинку проживали різні жінки, з різною періодичністю, але ніхто не зазіхав на його особисту власність. Позивач не надає суду доказів, щодо збільшення та покращення спірного будинку та доказів про те, що загальна площа будинку до шлюбу з позивачкою була 53.0 кв.м. та збільшилася до 73.5 кв.м., тобто на 20.5 кв.м. та була належним чином зареєстрована у законний спосіб. Відсутність реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірний будинок, загальною площею 73.5 кв.м., відсутність дозвілу на забудову або належно затверджений проект на будівництво, відсутність документів щодо початку та закінчення будівельних робіт, відсутність будівельного паспорту, відсутність декларації про введення об`єкта в експлуатацію або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу), згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. В позовній заяві позивача відсутні посилання на належні та допустимі докази, які б беззаперечно підтвердили той факт, що було проведено добудову (реконструкцію) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 і внаслідок цих робіт істотно збільшилась цінність будинку і що це сталось внаслідок трудових або грошових затрат позивача. Позивач не надає доказів про те, що його особистий будинок збільшився за рахунок і її вкладу та її трудових та грошових затрат, також не надала, які ж саме витрати на будівельні матеріали та проведені ремонтні роботи в будинку вона здійснювала разом з ним, відповідачем по справі.

27 березня 2023 року по справі було оголошено перерву до 24.04.2023 року за клопотанням представника позивача ( а. с. 99-104 ).

Ухвалою суду від 27 березня 2023 року витребувано в Управлінні поліції охорони у Хмельницькій області інформацію ( довідку ) про нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_3 у період з 01.01.2005 року по 01.02.2009 року та у Острозькому ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Львів ) інформацію ( довідку ) про нарахування та стягнення аліментів з ОСОБА_3 у період з 01.01.2005 року по 01.02.2009 року ( а. с. 106-108 ).

24 квітня 2023 року в судовому засіданні було оголошено перерву до 30.05.2023 року за клопотанням представника позивача ( а. с. 116-120 ).

В судовому засіданні 24.04.2023 року в якості свідка було допитано ОСОБА_6 , яка пояснила, що з позивачем вона познайомилася у 2005 році, коли ОСОБА_7 одружився з нею та перевіз до с. Сухоліси. Їй відомо, що ОСОБА_8 працювала в магазині неофіційно. Їй відомо, що позивач наймала працівників, вкладала кошти в ремонт, купувала меблі. Також, зробила приміщення кухні, в кімнатах зробила ремонт. Вона бачила, яке вилися роботи по будівництву прибудови, які робилися у період з 2007 року по 2008 рік сім`єю.

В судовому засіданні 30.05.2023 року позивач та її представник, кожний окремо, підтримали позовні вимоги, а також пояснення які були надані в попередніх засіданнях, просили суд позовні вимоги задовольнити.

Відповідач та його представник, кожний окремо, як у попередніх судових засіданнях, так і в судовому засіданні 30.05.2023 року заперечували проти позовних вимог та просили суд відмовити у їх задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення сторін, враховуючи пояснення, які були надані сторонами на попередніх судових засіданнях під час розгляду справи, свідка, який був допитаний в судовому засіданні 24.05.2023 року, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що 25 березня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області, відповідний актовий запис № 62 від 25.03.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 ( а. с 8 ).

21 травня 2021 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано, відповідний актовий запис № 84 від 14.08.2021 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ( а. с. 9 ).

Згідно наявного в матеріалах справи паспорту позивача, місце проживання останньої зареєстровано в АДРЕСА_1 з 23.07.2009 року ( а. с. 6-7 ).

Зазначене підтверджується і Довідкою, яка видана 19.04.2022 року за № 186 Сухоліським Старостинським округом № 7 Білоцерківського району Київської області, з якого вбачається, що в АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_3 з 31.01.2009 року та ОСОБА_1 з 23.07.2009 року ( а. с. 57 ).

Зважаючи на те, що між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо поділу майна, яке об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, остання звернулася до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За положеннями ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Також частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18.

Встановлено, що на підставі ухвали Білоцерківського районного суду Київської області від 14.03.1996 року затверджено мирову угоду, за якою за ОСОБА_3 визнається право власності на будинок АДРЕСА_1 ( а. с. 15, 16 ).

Отже, як встановлено судом та не спресовано з боку позивача, відповідач став власником нерухомого майна, а саме будинку АДРЕСА_1 до укладення шлюбу з позивачем ( шлюб укладено 25.03.2005 року ).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

Отже, до особистого майна подружжя законодавство відносить набуте майно до шлюбу.

Так, звертаючись до суду з позовними вимогами про поділ спільного майна подружжя, остання зазначала, що під час перебування в шлюбі, а саме 09 грудня 2008 року після проведення спільною працею, спільними зусиллями та за спільні кошти подружжя, здійснено реконструкцію будинку АДРЕСА_1 , у результаті чого відбулося збільшення та покращення його властивостей, що дає їй підстави для його поділу.

23 листопада 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 399/322/16-ц, провадження № 61-15049св18 (ЄДРСРУ № 93053613) якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (аналогічні положення містить стаття 62 СК України).

У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов:

1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя;

2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18) вказано, що: «у статті 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном».

Отже, тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги.

Такої ж позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 березня 2021 року у справі № 161/17237/19, провадження № 61-15св21.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Тобто суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Отже, грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Однак, під час розгляду справи не було надано з боку позивача належних та допустимих доказів, що таке поліпшення та збільшення вартості спірного майна, відбулося внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, який не є власником майна.

Навпаки, в період, в якій зазначає позивач здійснювалася реконструкція будинку, остання офіційно не працювала, що не було спростовано матеріалами справи, а саме наявною трудовою книжкою позивача ( а. с. 74-81 ) так і самою позивачкою.

Стосовно наданих з боку позивача відомостей про застраховану особу ( а. с. 82 ), вказані відомості також не містять відомостей про доходи позивача у період з 2007 року по 2008 рік, період реконструкції спірного будинку на чому наполягала позивач.

Суд не приймає до уваги доводи позивача, що вона працювала не офіційно та отримували кошти, таких доказів позивачем не надано.

До того ж, не було встановлено судом під час розгляду справи, що поліпшення та збільшення вартості спірного майна відбулося внаслідок спільних трудових затрат.

Не було надано доказів з боку позивача і стосовно того, що спірний будинок, який належить ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності збільшився за рахунок вкладу позивача та її трудових або грошових затрат, також не надано, які ж саме витрати на будівельні матеріали та проведені ремонтні роботи в будинку остання здійснювала разом з відповідачем по справі.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що відбулось істотність збільшення вартості, що первинний об`єкт нерухомості, який належав відповідачу нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу.

Згідно наявної в матеріалах справи технічної документації вбачається, що таке збільшення відбулося не значне ( 20,5 кв.м ).

Окрім того, з наявних в справі матеріалів не вбачається, що відбулася реконструкція будинку, на яку наголошувала позивач.

Під час розгляду справи було встановлено, що таке збільшення відбулося за рахунок прибудови до будинку, зазначене підтвердила і свідок.

Стосовно посилань позивача на те, що нею було отримано кредит для ремонту, суд не сприймає, оскільки доказів зазначеному остання не надала суду.

Також, придбання вікон, на що остання звертала увагу суду, придбання меблів не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

З урахуванням наведеного, суд надає критичної оцінки свідченням свідка, яка зазначала про збільшення та покращення будинку.

До того ж, судом критично оцінюється в якості доказу Звіт від 21 грудня 2022 року про вартість спірного майна, який був доданий позивачем до позовної заяви, де вартість об`єкту складає 580 000 гривень, так як з боку позивача не було надано доказу вартості вказаного майна до його ремонту, зміни, тощо.

Крім того, позивач зазначала, що такий ремонт здійснювався в період з 2007 року по 2008 рік, однак доказів стосовно вказаного періоду з боку позивача суду не було надано, в свою чергу, відповідач зазначав, що в зазначений період позивачем, в будинку проживала його сестра, вони ж почали проживати з 2009 року, що відповідно підтверджується реєстрація місця проживання, сам же ремонт здійснювався у період з 2011 року по 2013 рік.

Отже, поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Але, позивач з вимогами про грошову компенсацію понесених затрат до суду не зверталася.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача, що реєстрація будинку, який належав на праві особистої власності відповідачу здійснено в період шлюбу, тому вважається майном набутим в період шлюбу, виходячи з наступного.

Як зазначено вище, відповідачу ОСОБА_3 згідно ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 1996 року, згідно мирової угоди, за останнім визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( а. с. 16 ) та Інформації з додатку «Реєстр нерухомості ( а. с. 13 ) вбачається, що дійсно рішення про державну реєстрацію здійснено 09.12.2008 року.

Однак, для юридичного статусу майна (особисте чи спільне) визначальним є факт його створення, а не реєстрації прав на нього, що може відбутися, як в період шлюбу так і після розлучення.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 355/1060/16 від 30 серпня 2021 р.

Тобто, підстава виникнення права власності у відповідача на спірне майно це мирова угода від 14.03.1996 року, затверджена ухвалою Білоцерківського районного суду Київської області.

Крім того, відсутність реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірний будинок, загальною площею 73.5 кв.м., відсутність дозвілу на забудову або належно затверджений проект на будівництво, відсутність документів щодо початку та закінчення будівельних робіт, відсутність будівельного паспорту, відсутність декларації про введення об`єкта в експлуатацію або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу), згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

У постанові Врховного Суду від 15.04.2020 року в справі №307/3957/14-ц вказано, що «самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 4.12.2013 №6-130цс13).

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно- будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України "Про судовий збір").

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

При зверненні до суду з позовними вимогами позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2 900 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи фіскальним чеком від 27.12.2022 року ( а. с. 36 ).

Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, не підлягають і відшкодуванню судові витрати понесенні останньою при зверненні до суду з відповідача на користь останньої.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 63, 65, 69, 70, 71, 163 СК України, ст. ст. 2, 3, 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 133, 137, 141, 187, 258-259, 263-265, 268, 273, 274, 353-355 ЦПК України, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Законом України "Про судовий збір", суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_5 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Нетішинським МВ УМВС України в Хмельницькій області від 07.07.2004 року, РНОКПП: НОМЕР_4 );

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_4 , паспорт НОМЕР_5 , виданий БЦ РВ ГУ МВС України в Київській області 27.10.1995 року, РНОКПП: НОМЕР_6 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 05 червня 2023 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов