Номер провадження: 22-ц/813/358/23
Справа № 500/2359/19
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2019 року, постановленогопід головуванням судді Баннікової Н.В.,у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 960 500,00 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що 27 листопада 2007 року між КС «Придунав`я» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2060, згідно якого КС «Придунав`я» надала ОСОБА_2 кредит у сумі 2 757 грн. на умовах строковості, зворотності та цільового використання.

Плата за користування кредитом, відповідно до п.3.1 становить 60% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відсотки нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня надання кредиту. Строк дії кредитного договору становить 12 фактичних місяців від дати отримання боржником кредиту та діє до повного використання зобов`язань відповідачем.

Однак, не зважаючи на прийняті зобов`язання, ОСОБА_2 порушив графік сплати кредиту, у зв`язку з чим станом на 12 лютого 2019 року сума заборгованості за кредитним договором № 2060 від 27 листопада 2007 року складає 960 500 грн.

21 лютого 2019 року між КС «Придунав`я» та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги, згідно якому цедент в порядку та на умовах, визначених цим договором передає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає кредитором за кредитними договорами № 2060 від 27 листопада 2007 року.

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить переглянути рішення суду, та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення посилався на правову позицію та норми ЦК України, що стосуються договору факторингу, проте за даним позовом був укладений договір цесії, згідно 512 ЦК України.

Апелянт вважає, що суд застосував норми матеріального права, які не підлягають застосуванню, та не мають відносин до цього спору.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу від 17 лютого 2020 року визначений склад колегії суддів під головуванням судді Гірняк Л.А. для розгляду справи (а.с. 70).

Ухвалою Одеського апеляційного суд від 02 квітня 2020 року провадження у справі з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2019 року було відкрито (а.с. 73-74).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 червня 2020 року справа призначена до розгляду (а.с. 78-79).

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №126/0/15-23 від 21 лютого 2023 року суддю ОСОБА_3 було звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 126).

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів, з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду (а.с. 127).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 березня 2023 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2019 року прийнята до провадження та призначена до розгляду на 26 квітня 2023 року (а.с. 128, 128 зв.б.).

Учасники справи про призначене судове засідання на 26 квітня 2023 року були сповіщені належним чином,у тому числі у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 130-135).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Суд першої інстанції враховуючи правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 дійшов висновку, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи неможливе, оскільки кредитні зобов`язання мають спеціального суб`єкта.

Однак, апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 27 листопада 2007 року між КС «Придунав`я» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2060, згідно якого КС «Придунав`я» надала ОСОБА_2 кредит у розмірі 2 757,00 грн. на умовах строковості, зворотності та цільового використання. Плата за користування кредитом становить 60% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відсотки нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня надання кредиту. Строк дії кредитного договору становить 12 фактичних місяців, від дати отримання боржником кредиту та діє до повного використання зобов`язань відповідачем (п. п. 1.1, 1.2, 2.1, 3.1) (а.с.5-8).

В матеріалах справи наявний видатковий касовий ордер №5109, згідно якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 2757,00 грн. (а.с.8).

Позивачем до позовної заяви наданий графік розрахунків до кредитного договору №2060 від 27 листопада 2007 року.

Відповідно до договору застави №2060 від 27 листопада 2007 року заставодавець у забезпечення своїх зобов`язань за кредитним договором № 2060 від 27 листопада 2007 року по поверненню до 27 листопада 2008 року кредиту у сумі 2757,00 грн. і щомісячних відсотків передає заставодержателю в заставу майно, а саме холодильник (а.с.7).

Також в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за період з 27 листопада 2007 року по 12 лютого 2019 року, відповідно до якого заборгованість за кредитним договором № 2060 від 27 листопада 2007 року, станом на 12 лютого 2019 року, становить 960 500,00 грн. (а.с.9-14).

21 лютого 2019 року між КС «Придунав`я» (надалі Цедент) та ОСОБА_1 (надалі Цесіонарій) було укладено договір відступлення права вимоги (а.с.24).

Відповідно до пункту 1. вказаного договору відступлення права вимоги, Цедент в порядку та на умовах, визначених цим Договором, передає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право вимоги, належне Цедентові, і стає кредитором за кредитним договором № 2060 від 27 листопада 2007 року укладених між Цедентом і ОСОБА_2 (боржником).

Пунктом 2.1 вказаного договору зазначено, що ОСОБА_4 набуває право вимагати від боржника належного виконання зобов`язання з повернення коштів, одержаних в рахунок кредитного договору №2060 від 27 листопада 2007 року, відсотків за користування кредитними коштами та виконати свої зобов`язання у повному обсязі.

Пунктом 3.1 вказаного договору зазначено, що право вимоги засновано на вищевказаному кредитному договорі сума заборгованості становить 2075890,78 грн. в т.ч. заборгованість зі сплати відсотків 2075890,78 укладеного між Цедентом і боржником.

Пунктом 5. вказаного договору зазначено, що передача права вимоги до Боржника від Цедента до Цесіонарія відбувається без набуття додаткового доходу жодним із кредиторів.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі ст.1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1, п. 11 ч. 1 ст.4 Закону № 2664-ІІІ фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 Цивільного кодексу України).

Судом першої інстанції встановлено, що за спірним договором право вимоги до боржника передано від КС «Придунав`я» ОСОБА_1 , розмір стягнення відповідає сумі договору.

Отже, у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги.

Згідно ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), в якій проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу, зазначено, що зі змісту статей 2, 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Таким чином, право вимоги за кредитним договором перейшло до ОСОБА_1 на підставі договору цесії.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за кредитом частково, з огляду на таке.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною першою ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1ст. 1055 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що кредитний договір № 2060 між КС «Придунав`я» та ОСОБА_2 був укладений 27 листопада 2007 року зі строком на 12 місяців до повного погашення кредиту 27 листопада 2008 року (п.п. 2.1. Договору).

Тобто, строк дії укладеного кредитного договору був визначений сторонами та закінчився 27 листопада 2008 року.

Згідно з графіком розрахунку за договором № 2060 від 27 листопада 2007 року, укладеного між КС «Придунав`я» та ОСОБА_2 сума повернення становить 3665,64 грн. та складалася із: кредита 2757,00 грн. та сплати процентів за користування кредитом 908,64 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , погасив 241 грн. тіла кредиту за один місяць, а тому стягненню підлягає сума заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2516,00 (2757 грн. 241грн.) грн. (а.с. 9).

Також, з розрахунку наданому позивачем вбачається що ОСОБА_2 сплатив проценти за користування кредитом за один місяць у розмірі 10 грн., виходячи з цього розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом становить 1637,45 грн. (2516,00 грн. :100% х 60% х 11 місяців = 1509,60 грн.)+(2757,00 грн. :100% х 60% : 12 =137,85 10,00 грн.= 127,85 грн.)

Отже, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № 2060 становить 4153,45 грн. та складається із: заборгованості за тілом 2516,00 грн., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом 1637,45 (1509,60+127,85) грн.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі наданих доказів, колегія суддів прийшла до висновку, що укладений кредитний договір має строк дії, у зв`язку з чим підлягає стягненню заборгованість у розмірі 4153,45 грн.

При цьому, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому Вищий Спеціалізований Суд України у п. 17 постанови Пленуму від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» рекомендував судам за порушення позичальником свої зобов`язань після спливу строку кредитного договору стягувати кошти, передбачені виключно статтею 625 ЦПК України, а не проценти за користування кредитом та неустойку, оскільки строк дії кредитного договору сплив.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовними вимогами, просила про стягнення заборгованості, при цьому позивач не посилалася на вимоги ст. 625 ЦПК України щодо сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладені обставини та матеріали справи у відповідності з наданими доказами, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 4153,45 грн., а в задоволенні інших позовних вимог слід відмовити.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь держави пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 1921 грн. (768,40 грн. за розгляд справи у суді першої інстанції та 1152,60 грн. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2019 року скасувати

Постановити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНКОПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_2 ) заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 4153 (чотири тисячі сто п`ятдесят три) гривні 45 копійок, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 2516 (дві тисячі п`ятсот шістнадцять) гривень, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 1637,45 (одна тисяча шістсот тридцять сім) гривень 45 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНКОПП: НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено 27 квітня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Є.С. Сєвєрова