ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 671/909/22

Провадження № 22-ц/4820/474/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Заворотна А. В.,

з участю скаржника ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 08 грудня 2022 року (суддя Подіновська Г. В., повне судове рішення складено 19 грудня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням та вселення.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У липні 2022 року ОСОБА_3 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . У квартирі зареєстровані його син ОСОБА_4 та колишня невістка ОСОБА_1 , шлюб між якими розірвано 22.10.2021. Відповідачка 23.06.2021 переїхала для постійного проживання у житловий будинок АДРЕСА_2 , проте заперечує проти зняття з реєстрації у його квартирі. Факт реєстрації ОСОБА_1 перешкоджає оформленню субсидії. Відповідачка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки понад 6 місяців без поважної причини не проживає у квартирі, участі в утриманні спірного житла не приймає, комунальні послуги не сплачує.

Тому позивач просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 у липні 2022 року звернулася із зустрічним позовом про визнання права користування житловим приміщенням та вселення. В обґрунтування вимог зазначала, що вселилася у квартиру в якості члена сім`ї. Власник ОСОБА_3 у квартирі не проживає, оскільки має інше житло. Після розірвання шлюбу тимчасово переїхала проживати до своїх батьків, де крім них проживає ще брат із своєю сім`єю. Іншого житла вона немає. Спірну квартиру покинула через постійні сварки з колишнім чоловіком. 23.06.2021 ОСОБА_4 з відома батька забрав ключі від вхідних дверей, вигнав її з квартири, а згодом встановив додатковий замок на вхідних дверях. На її звернення впустити в квартиру відповідачі заперечують та перешкоджають їй користуватися житлом і майном, яке там знаходиться.

Тому ОСОБА_1 просила визнати за нею право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та вселити у квартиру.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 08 грудня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову. Посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Вважає, що ОСОБА_3 не надав доказів на підтвердження того, що вона на власний розсуд покинула квартиру та без поважних причин не проживає в ній. В ході судового розгляду встановлено, що причиною вибуття з житла була неправомірна поведінка ОСОБА_4 , проте суд першої інстанції надав однобічну оцінку доказам у справі. Не прийнято до уваги також письмові докази, долучені до зустрічного позову.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали.

Інші учасники судового процесу не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пунктів 2, 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано 17.01.2018.

У зв`язку із одруженням 22 листопада 2018 року із сином позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 вселилася у спірну квартиру як член сім`ї власника.

22 жовтня 2021 року шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 розірвано.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у зустрічному позові, суд виходив з того, що ОСОБА_1 понад рік відсутня у квартирі без поважних причин і не вчинила дій, які можуть бути оцінені як волевиявлення до користування квартирою для власного проживання.

Відмову у зустрічному позові суд мотивував також тим, що сторони є сторонніми особами і вселення ОСОБА_1 в однокімнатну квартиру є неможливим.

Проте такий висновок суду не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно з частиною 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положеннями частини 1 статті 383 ЦК України і статті 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

На підставі частини 1 статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить ЦК України (стаття 405).

Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту (частини 3 статті 156 ЖК України).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ термін «житло» означає насамперед місце, де особа є «вдома».

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (п. 43 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (п. 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»).

При вирішенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» втрати членом сім`ї власника житла права на його користування слід керуватися принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й з урахуванням виду спірних правовідносин, іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України).

Відповідно до частин 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В силу статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Розглядаючи право користування житлом члена сім`ї власника у розумінні статті 1 Протоколу 1 Конвенції як право на майно, слід виходити з того, що воно не є абсолютним і законом встановлені умови його чинності. На підставі статті 29 ЦК України, частини 1 і 3 статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України такими умовами, зокрема є проживання у житлі користувачем, здійснення витрат на його утримання, зберігання речей (майна).

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин є частина 2 статті 405 ЦК України, приписами якої визначено підстави втрати права користування житлом члена сім`ї власника у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Гарантією дотримання справедливого балансу між майновими правами власника житла та правом користування житлом члена сім`ї є позбавлення члена сім`ї - користувача такого права лише за рішенням суду про визнання його таким, що втратив право на користування житлом.

Із аналізу наведених вище норм слідує, що з вимогою про вирішення у судовому порядку спору про визнання члена сім`ї - користувача житла таким, що втратив право користування ним має право власник або співвласник житла, членом сім`ї якого є користувач житла. А при вирішенні спору встановленню підлягає доведеність на підставі статей 12, 81 ЦПК України відсутності користування членом сім`ї власника житлом протягом визначеного законом строку без поважних причин, наявність чи у відсутність у житлі майна користувача, наявність інтересу у особи як до житла.

Отже, позбавлення особи згідно із законом права користування житлом, до якого вона не втратила інтерес не відповідатиме легітимній меті здійснення власником своїх прав та буде непропорційним втручанням у право на житло, що змусить її нести надмірний тягар, не забезпечить справедливий баланс між правами власника у розумінні статті 1 Протоколу 1 та правом особи на повагу до житла за замістом статті 8 Конвенції.

Відповідно до матеріалів справи на підтвердження позовних вимог первісний позивач надав акт обстеження матеріально-побутових умов на предмет визначення фактичного проживання громадян від 30.11.2021, складений депутатом Волочиської міської ради Пендрак О. М. за участю сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , згідно з яким установлено, що ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3 не проживає.

Проте між сторонами виник спір щодо права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Непроживання ОСОБА_1 у квартирі, де знаходяться її речі, спільне майно подружжя, зумовлено неприязними відносинами з ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, вчиненням їй перешкод у користуванні житлом, відсутністю ключів від замка вхідних дверей.

Під час розгляду справи ОСОБА_4 не заперечував той факт, що колишня дружина не має ключа від вхідних дверей квартири.

18 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до ВП № 2 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області щодо неправомірних дій ОСОБА_4 , який не надає їй ключі від квартири (а.с. 51).

Про знаходження речей позивачки за зустрічним позовом та спільного майна подружжя у квартирі давав письмове пояснення ОСОБА_4 04 листопада 2021 року (а.с. 116).

З відповіді відділу поліції № 2 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області від 05 листопада 2021 року вбачається, що факт ненадання ОСОБА_4 заявниці ключів від квартири, де вони проживали, знайшов своє підтвердження. З останнім проведено профілактичну бесіду з метою недопущення в подальшому протиправних дій щодо заявниці. ОСОБА_1 рекомендовано звертатися до суду для вирішення цивільно-правового спору (а.с. 31).

Свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у суді першої інстанції підтвердили об`єктивні причини неможливості проживання ОСОБА_1 на спірній житловій площі (вчинення перешкод відповідачами).

Згідно з актом від 29.08.2022, складеним депутатом Волочиської міської ради Кравець В. Г. за участю сусідів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 23.06.2021 з причин обмеження доступу до вказаного житла.

Колегія суддів вважає, що позивачка за зустрічним позовом підтвердила наявність у неї інтересу до проживання у спірній квартирі, проте позбавлена такої можливості з об`єктивних причин.

У матеріалах справи відсутні відомості про наявність у ОСОБА_1 іншого житла.

Позивач за первісним позовом не надав доказів на підтвердження того, що реєстрація ОСОБА_1 перешкоджає йому в оформленні субсидії.

Крім того, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_4 .

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги і вважає, що відповідачі за зустрічним позовом чинять перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням, її непроживання у квартирі зумовлено поважними причинами. Інтерес до цього житлового приміщення як до місця проживання вона не втратила. Тому правових підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, немає. Натомість підлягають задоволенню її вимоги про визнання права на користування житловим приміщенням та вселення у спірне житлове приміщення.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у первісному позові та задоволення зустрічного позову.

На підставі частини 1 статті 141 ЦПК України документально підтверджені витрати ОСОБА_1 по оплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1240,50 грн з кожного.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 08 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням і вселити її у квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) і ОСОБА_4 (місце проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір по 1240,50 грн (одна тисяча двісті сорок грн 50 коп. ) з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта