Справа № 466/2417/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/4154/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника АТ «Укргазбанк» Шищак І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

у березні 2013 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в інтересах якої діють законні представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 05 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Львівської філії Відкритого акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 121, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 35 000 доларів США на строк з 05 вересня 2007 року по 04 вересня 2019 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ним та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від свого імені та як законними представниками своєї малолітньої дитини, ОСОБА_1 , укладено договір іпотеки, посвідчений 05 вересня 2007 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О.А. Стверджує, що предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 33.8 кв.м., житловою площею 18.4 кв.м., яка складається з однієї кімнати, кухні та комори в підвалі площею 1,5 кв.м. та оцінена сторонами в розмірі 248 000,00 грн. Зазначає, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором систематично не виконував, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість в розмірі 37 072.62 доларів США, в тому числі 31 371.29 доларів США заборгованості за кредитом, 5 701.33 доларів США заборгованості за відсотками, а також 35 493.57 грн. пені за невчасне повернення кредиту та відсотків по ньому. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 березня 2011 року, яке набрало законної сили, вимоги банку щодо стягнення вищезазначеної заборгованості задоволено повністю, однак таке не виконується боржниками. Вказує, що звернувся до відповідачів з пропозицією добровільно продати заставне майно з виселенням та зняттям з реєстрації усіх осіб, які проживають в квартирі АДРЕСА_1 , а отриманими коштами погасити заборгованість за кредитним договором, однак така пропозиція залишена відповідачами без уваги.

З наведених підстав просить:

-в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 121-р від 05 вересня 2007 року, укладеним між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 в сумі 37 072.62 доларів США та 35 493.57 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33.8 кв.м., житловою площею 18.4 кв.м., яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 10 жовтня 2005 року шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною для подальшої реалізації, встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

-виселити без надання іншого житлового приміщення всіх фізичних осіб, що проживають в квартирі АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зі зняттям їх з реєстрації.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 121-р від 05 вересня 2007р., укладеним між Акціонерним банком «Укргазбанк» та ОСОБА_2 в сумі 37 072.62 доларів США та 35 493.57 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 18,4 кв.м, загальною площею 33,8 кв. м, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, комори в підвалі 1,5 кв.м та належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 10.10.2005 року шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною для подальшої реалізації, встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселено без надання іншого жилого приміщення фізичних осіб, що проживають в квартирі АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 із зняттям їх з реєстрації.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в інтересах якої діють законні представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» судові витрати в розмірі 114.70 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що на момент укладення договору іпотеки від 05 вересня 2007 року вона була малолітньою, і не знала про наявність факту укладення договору, оскільки від її імені діяли батьки, які не повідомляли її про наявність такого договору та оскаржуваного рішення суду, незважаючи на те, що судом вирішено питання про її права, свободи та інтереси. Зазначає, що дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах є обов`язком батьків, які не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо майнових прав дитини, а орган опіки та піклування проводить перевірки заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Вказує, що договором іпотеки від 05 вересня 2007 року суттєво порушено її права, оскільки в квартирі АДРЕСА_1 не лише зареєстровано її місце проживання, але така є постійним та єдиним місцем її проживання та перебуває у її спільній власності. Звертає увагу, що вона мала право власності та користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки від 05 вересня 2007 року, будучи на той час неповнолітньою, а звернення стягнення на квартиру, яка є її єдиним житлом та перебуває у її власності, порушує її права та законні інтереси. Вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність дозволу органу опіки та піклування щодо укладення договору іпотеки, є безпідставними, оскільки дозвіл орану опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради надавався на укладення договору іпотеки від 02 березня 2007 року на забезпечення виконання умов кредитного договору на суму 15 000 доларів США, а не на укладення договору іпотеки від 05 вересня 2007 року на забезпечення виконання умов кредитного договору на суму 35 000 доларів США. Наголошує, що дозвіл органу опіки та піклування є індивідуальним актом, який застосовується одноразово та вичерпує свою дію після реалізації, відтак вичерпав свою дію після укладення договору іпотеки від 02 березня 2007 року, що, на думку апелянта, свідчить про те, що договір іпотеки від 05 вересня 2007 року укладено без відповідного дозволу органу опіки та піклування. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника АТ «Укргазбанк» Шищак І.С. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк», суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість за кредитним договором не погашена, відтак, позивач має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено договором та не заборонено законом, а оскільки в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, вони підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення із зняттям їх з реєстрації.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що 05 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 121-р, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 35 000 доларів США на строк з 05 вересня 2007 року по 04 вересня 2019 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 05 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_2 , який виступає в якості іпотекодавця-боржника, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , які діють від імені малолітньої дитини, ОСОБА_1 , з дозволу органу опіки та піклування та відповідно до частини 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 23 лютого 2007 року № 130, яка в даному договорі виступає в якості іпотекодавця-майнового поручителя, укладено договір іпотеки.

Відповідно до п. 2.1 договору іпотеки від 05 вересня 2007 року предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 33.8 кв.м., яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, комора в підвалі 1,5 кв.м.

Свідоцтвом про право власності на квартиру серія ЯЯЯ № 386157 від 10 жовтня 2005 року підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 33.8 кв.м., належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

04 листопада 2005 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8849884 від 04 листопада 2005 року.

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 2050 від 18 жовтня 2010 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 1787 від 10 червня 2013 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

09 лютого 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до голови опікунської ради при Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на отримання кредиту в АТ «Укргазбанк» під заставу квартири власником якої є його неповнолітня донька ОСОБА_1 .

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської області від 23 лютого 2007 року № 130 «Про надання дозволу на укладення договору застави квартири від імені малолітньої ОСОБА_1 » дозволено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укласти договір застави належної малолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , частки в кв. АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2022 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», про визнання недійним, протиправним та скасування розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської області від 23 лютого 2007 року № 130 «Про надання дозволу на укладення договору застави квартири від імені малолітньої ОСОБА_1 » відмовлено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2011 року стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 солідарно в користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» 24720,85 доларів США заборгованості за кредитом, 6650,44 доларів США простроченої заборгованості по кредиту, 5701,33 доларів США заборгованості за відсотками, 35 493,57 грн. пені.

На виконання вищезазначеного рішення суду Шевченківським районним судом м.Львова 15 квітня 2011 року видано виконавчий лист № 2-317.

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 24 травня 2011 року відкрито виконавче провадження № 26634468 з виконання виконавчого листа № 2-317, виданого Шевченківським районним судом м. Львова 15 квітня 2011 року.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» звернулося до відповідачів з листом-вимогою від 28 листопада 2012 року № 1685 про погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 37072,62 доларів США та 35 493,57 грн. пені.

Крім того, в листі-вимозі від 28 листопада 2012 року № 1685 зазначено, що у разі відсутності протягом одного місяця інформації щодо вжиття дій по погашенню заборгованості за кредитним договором банк буде змушений в судовому порядку розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки, примусове виселення та зняття з реєстрації всіх осіб, що проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки.

Відповідно до п. 3.1.5 договору іпотеки від 05 вересня 2007 року у випадку, якщо в момент настання терміну виконання будь-якого зобов`язання за кредитним договором (сплата процентів та/або повернення кредиту) зобов`язання іпотекодавцем в повному обсязі або в частині виконане не буде, іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: за рахунок коштів, виручених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами або залишити у своїй власності предмет іпотеки шляхом погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок власних коштів у відповідності з цим договором.

Відповідно до п. 4.3 договору іпотеки від 05 вересня 2007 року у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання кредитного договору, а в разі невиконання кредитного договору звернути стягнення на предмет іпотеки.

Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необгрунтованим, апелянт покликається на недійсність договору іпотеки, оскільки такий укладено на підставі незаконного, на думку апелянта, розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської області.

Однак, законність розпорядження встановлена рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2022 року, що набрало законної сили, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійним, протиправним та скасування розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської області від 23 лютого 2007 року № 130 «Про надання дозволу на укладення договору застави квартири від імені малолітньої ОСОБА_1 » відмовлено.

Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 травня 2023 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 , який є позичальником за кредитним договором, не повернув коштів, отриманих ним в кредит, відтак, не виконав взятих на себе зобов`язань, а договір іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язання за кредитним договором та передбачено право банку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, є чинним, не визнаний в судовому порядку недійсним, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для звернення стягнення на предмет, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 18,4 кв.м, загальною площею 33,8 кв. м, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, комори в підвалі, площею 1,5 кв.м., та належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Усталена практика Верховного Суду засвідчує ,що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмета іпотеки має відбуватися із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК України.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Частиною 2 ст. 109 ЖК України передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом ст. 40 Закону України «Про іпотеку», та ст. 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у с праві № 753/72/17.

Колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, відповідно до положень статті 109 ЖК України мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.

Оскільки на час отримання кредиту, передана в іпотеку квартира перебувала у власності позичальника, така не придбана за кредитні кошти, відсутні підстави для виселення всіх фізичних осіб, що проживають в квартирі АДРЕСА_1 без надання їм іншого постійного житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 покликається, в тому числі і на те, що виселенням її з квартири АДРЕСА_1 , яка є її єдиним місцем проживання, порушено її житлові права, однак вона не уповноважена звертатися до суду за захистом прав інших мешканців квартири та діяти в їхніх інтересах.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в апеляційному порядку оскаржували, однак ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2014 року апеляційну скаргу повернуто у зв`язку з тим, що не усунуто недоліки апеляційної скарги, а саме, не сплачено судовий збір за її подання.

В подальшому ОСОБА_2 повторно звертався з апеляційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2011 року, однак ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 липня 2014 року апеляційну скаргу повернуто у зв`язку з тим, що не усунуто недоліки апеляційної скарги, а саме, не сплачено судовий збір за її подання.

Таким чином, двічі подаючи апеляційні скарги на оскаржуване рішення суду, ОСОБА_2 не виконав процесуального обов`язку щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги, а відтак, не реалізував передбаченого процесуальним законодавством права на апеляційне оскарження рішення суду.

Враховуючи наведене, а також те, що рішення оскаржується лише ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку про те, що взадоволенні позовних вимог ПАТ АТ «Укргазбанк» про виселення без надання іншого житлового приміщення всіх фізичних осіб, що проживають в квартирі АДРЕСА_1 , а саме, ОСОБА_1 зі зняттям її з реєстрації слід відмовити.

Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Оскільки чинне процесуальне законодавство не передбачає солідарного стягнення судових витрат, то рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2014 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в інтересах якої діють законні представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , судових витрат слід скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ АТ «Укргазбанк» по 57,35 грн. судового збору за подання позову.

З врахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що в решті рішення суду слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2014 рокув частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про виселення без надання іншого житлового приміщення всіх фізичних осіб, що проживають в квартирі АДРЕСА_1 , а саме, ОСОБА_1 зі зняттям її з реєстрації та в частині солідарного стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині вимог нову постанову.

В задоволенні позовних вимог ПАТ АТ «Укргазбанк» про виселення без надання іншого житлового приміщення всіх фізичних осіб, що проживають в квартирі АДРЕСА_1 , а саме, ОСОБА_1 зі зняттям її з реєстрації відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ АТ «Укргазбанк» по 57,35 грн. судового збору за подання позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 01.06.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк