Справа № 367/387/22
Провадження №2/367/2396/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

19 квітня 2023 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Шаповала О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому просить: визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на проживання та користування частиною будинку, за адресою АДРЕСА_1 , та зняти їх з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі Договору дарування від 10 квітня 1996 року посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Запісочною О.А. та зареєстрованому у реєстрі за №172, з 10 квітня 1996 року ОСОБА_1 на праві власності належить 34/100 частини житлового будинку, з відповідними частинами надвірних будівель, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що згідно довідки про зареєстрованих від 14 січня 2022 року у вказаній частині будинку крім нього також зареєстровані: його батько - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1964 року; його колишня дружина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1994 року; його син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 1994 року; та його донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 1995 року.

ОСОБА_1 вказує, що спільне життя з ОСОБА_6 не склалось, а тому рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 червня 2008 року у справі №2-1589/08 шлюб розірвано. Цього ж року в кінці літа ОСОБА_3 з власної ініціативи виїхала з належної йому на праві власності частини будинку забравши з собою свої речі та вже з того часу він її не бачив та не спілкувався з нею, в будинку вона не проживала. Діти після розірвання шлюбу залишились проживати з ним.

Позивач стверджує, що його батько ОСОБА_2 , добровільно виїхав з будинку восени 2011 року, адресу не залишив, про своє нове місце проживання не повідомив, з тої пори в будинку не з`являвся, речей ОСОБА_2 в будинку не має.

Позивач зазначає, що всі витрати по сплаті комунальних послуг, витрати по обслуговуванню будинку несе тільки він та його діти, жодних речей відповідачів у будинку не має, місце проживання відповідачів йому не відоме.

ОСОБА_1 вважає, оскільки відповідачі добровільно не користуються даною житловою площею, відсутні більше року без поважних причин, перешкод у користуванні приміщенням їм ніхто не чинив, витрат по утриманню житла та оплати комунальних послуг не несуть, відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України, вони є таким, що втратили право на користування цим житлом. Реєстрація відповідачів у даному будинку порушує його право власності та створює перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження будинком. Комунальні платежі нараховуються згідно зареєстрованих у будинку осіб, у зв`язку з чим він змушений нести додаткові витрати на комунальні послуги, позбавлений права на оформлення субсидії. І тому змушений звернутися з даним позовом до суду.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 21 лютого 2022 року відкрито провадження у даній цивільній справі.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 25 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Справу призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач не з`явився. В матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про розгляд справи без їх участі, позов підтримує у повному обсязі та просять його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.

В судове засідання відповідачі не з`явилися, про час, місце та дату судового розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштової кореспонденції та оголошеннями на сайті «Судова Влада України», а тому відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідачів.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 08 квітня 1992 року, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 виданого Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області 16 березня 2016 року.

Відповідно до копії договору дарування від 10 квітня 1996 року посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Запісочною О.А., та зареєстрованому у реєстрі за №3-1548 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 34/100 частини житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно із копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 , в зазначеному будинку прописані: ОСОБА_1 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_2 .

Відповідно копії технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 , від 24 вересня 2008 року власником АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , власником 66/100 будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 .

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області від 19 червня 2008 року №295/3 про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченої будівництвом добудови до житлового будинку було розглянуто заяву ОСОБА_1 та вирішено та затверджено акт державної приймальної комісії від 11 червня 2008 року про прийняття в експлуатацію закінченої будівництвом добудови житлового будинку, що розташована в АДРЕСА_1 .

Згідно із копією довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Центром надання адміністративних послуг Бучанської міської ради Київської області від 14 січня 2022 року №23-01/295, за адресою: АДРЕСА_1 , значяться зареєстрованими: ОСОБА_1 , 1971 року народження; ОСОБА_2 , 1943 року народження; ОСОБА_3 , 1969 року народження; ОСОБА_4 , 1993 року народження; ОСОБА_5 , 1995 року народження.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 23 березня 1993 року Бучанською селищною радою Ірпінського міськвиконкому ЗАГС Київської області було розірвано 18 червня 2008 року, що підтверджується копією виписки з рішення Ірпінського міського суду Київської області №2-1589/08.

З акта депутата Бучанської міської ради Київської області Українцевої К.Л. від 14 січня 2022 року видно, що після проведення обстеження матеріально-побутових умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено, що за вказаною адресою зареєстрований та фактично постійно проживає: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; зареєстровані та періодично проживають: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; зареєстровані, але фактично тривалий час не проживають: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово.

Ст. 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Із наведеного слідує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь який час. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У Постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №6-709цс16 зазначено, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно правової позиції Верховного Суду у справі № 209/2642/18 від 09.12.2020 при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Верховний Суд України у постанові від 26 вересня 2019 року в справі №320/1384/17-ц (провадження № 61-48777св18) зробив висновок, що положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей150,156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Реєстрація відповідачів у будинку, який на праві власності належить позивачу, перешкоджає останньому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, судом встановлено, що позивач є власником будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , і в силу ст. 391 ЦК України, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивач на власний розсуд може визначити, яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування.

Відповідачі добровільно не знялись з реєстраційного обліку, що створює для позивача незручності у реалізації права власності та користування будинковолодінням, отримання соціальних пільг.

Суд вважає, що формальна реєстрація відповідачів у будинковолодінні, яке належить позивачу на праві власності, порушує права останнього, оскільки перешкоджає здійсненню ним права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності.

Таким чином судом встановлено, що відповідачі відсутні за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без поважних причин, більше року, не оплачують комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинковолодіння та не приймають участі у спільному побуті, а їх реєстрація у будинковолодінні перешкоджає позивачу у здійсненні ним права власності, так як він не може розпорядитися належним на праві власності майном на власний розсуд тільки через те, що за реєстрацією у належному йому будинковолодінні значаться відповідачі.

Дана обставина відповідачами не спростована, доказів поважності не проживання в будинковолодінні чи наявності іншої домовленості між ними і власником, відповідачами не представлено, а тому суд приходить до переконання, що є підстави для задоволення позовних вимог, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід визнати такими, що втратили право на користування житловим будинком та господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 29, 310, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, керуючись ст. ст. 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 352 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право на користування та проживання належною ОСОБА_1 частиною будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування та проживання належною ОСОБА_1 частиною будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Кравчук