ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4657/23 Справа № 181/1057/20 Суддя у 1-й інстанції - Літвінова Л. Ф. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Барильської А.П..,

суддів: Максюти Ж.І., Зайцевої С.А.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні своїм майном, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві власності. У вказаній квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_1 , яка в спірній квартирі ніколи не проживала та не зберігала свої речі в її квартирі, а самовільно, не погоджуючи з нею, як власником квартири, свої дії, у листопаді 2020 року вселилася до квартири за зазначеною адресою зі своїми речами, не просила у неї ключі від квартири та дозволу на заміну замків у вхідних дверях. Відповідач усні звернення позивача 22 листопада 2020 року про доступ до квартири ігнорувала та надати їй ключі від вхідних дверей відмовилась. 23 листопада 2020 року позивач знову намагалася зателефонувати відповідачці на її номер телефону, але відповідач їй відповіла, що ключ не дасть, поки не спитає у матері, чи можна надати ключ, а без дозволу матері не дасть позивачу ключи для виготовлення дублікату. Відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні належною їй на праві власності квартирою, позбавивши її права користування квартирою шляхом заміни замків від вхідних дверей. Тому позивач просила суд заборонити ОСОБА_1 відмовляти їй в доступі до спірної квартири, яка належить позивачу на праві власності; заборонити ОСОБА_1 здійснювати заміну замків на вхідних дверях квартири, яка належить позивачу на праві власності; зобов`язати ОСОБА_1 надати їй дублікати ключів від вхідних дверей квартири, яка належить позивачу на праві власності.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені повністю. Вирішено питання розподілу судових витрат у справі. (а.с.173-178).

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову. Зазначає про неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, вважає, що судове рішення ґрунтується лише на одному доказі, з чого вважає, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. (а.с.181-183).

У квітні 2023 року ОСОБА_2 , на виконання вимог ст. 360 ЦПК України, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено що у належній їй на праві власності квартирі фактично без її дозволу проживає відповідач, та, як наслідок, встановлено вірно порушення її права на доступ до її житла. Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2021 року визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з однієї сторони та ОСОБА_2 , з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. - частково недійсним у частині прийняття квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 та зазначення останньої покупцем у цьому правочині. Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Витребувано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , з незаконного володіння ОСОБА_2 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2022 року рішення Межівського районного суду від 23 вересня 2021 року - залишено без змін.

Постановою Веховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2022 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання права власності на квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіння, та позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 8 233,75 грн. судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Компенсовано ОСОБА_2 8 233,75 грн. судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (а.с.145-161).

За цих обставин та за встановленими юридичними фактами в судових рішеннях, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім"ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Судом першої інстанції досліджувалось питання щодо фактичного проживання відповідача ОСОБА_1 за цією ж адресою, що відповідач не спростувала, тому відповідач, яка має лише у спірній квартирі особистий сервітут користування чужим житлом, в розумінні ст.ст.401,402 ЦК України, та, в силу ст.ст. 64, 156 ЖК України, право на користування житловим приміщенням, не може перешкоджати власникові спірної квартири у доступі та чинити будь-які перешкоди володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач чинить позивачеві перешкоди у користуванні її житлом шляхом відмови у потраплянні власника до квартири, зміни замків на вхідних дверях та утримання у себе ключів від нового замка, що унеможливлює здійснити ОСОБА_2 доступ до її житла, право на що належить захистити по суду, а доводів щодо спростування таких висновків суду в апеляційній скарзі апелянт не наводила та належних доказів не надавала як в суді першої інстанції, так і при розгляді її апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що позивач обґрунтовано пред`явила позов, як власник спірної квартири, щодо якої їй з боку відповідача чиняться перешкоди, та внаслідок її дій щодо створення перешкод у доступі до житла порушуються права власника щонайменше на користування своїм майном.

Так, колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано до апеляційної скарги жодного додаткового доказу, який би не був досліджений судом першої інстанції, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням норм як матеріального, так і процесуального права, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а рішення суду ухвалено з дотриманням вимог ст. 263 ЦПК України та відсутні підстави для застосування колегією суддів вимог ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: А.П.Барильська

Судді: С.А.Зайцева

Ж.І.Максюта