Провадження № 2/679/257/2023
Справа № 679/628/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2023 року

Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі:

головуючого судді Безкровного І.Г.,

за участю секретаря с/з Волос І.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду м. Нетішин Хмельницької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, про розірвання шлюбу та залишення проживання дитини разом із батьком,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позову зазначається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15.05.1999, однак на теперішній час між сторонами припинені шлюбні стосунки та ведення спільного господарства, оскільки подружнє життя не склалося через різні погляди на життя, ведення домашнього господарства та виховання дітей, внаслідок чого в них постійно виникали суперечки. Від цього шлюбу сторони мають двох дітей - повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 оформила візу на виїзд за межі України та планує на довготривалий термін виїхати за кордон. Їх малолітній син ОСОБА_4 фактично залишається проживати разом із позивачем, проте відповідач ухиляється від вчинення будь-яких дій, спрямованих на досягнення домовленості щодо визначення місця проживання дитини.

Визначення місця проживання малолітнього сина сторін із батьком повністю відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, адже син фактично проживає разом із позивачем, має спільні з батьком інтереси, більшу прив`язаність до батька та саме з ним почуває себе комфортніше.

Разом із цим мати малолітнього сина сторін виїжджає за межі України на довготривалий термін, не маючи там місця проживання, роботи та соціального забезпечення, і не планує брати дитину із собою.

З огляду на це позивач просив суд розірвати вказаний шлюб та визначити місце проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_4 разом із позивачем, а понесені ним у справі судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2147,20 грн залишити за позивачем.

31.05.2023 суддею було відкрите провадження у справі та визначено її розгляд в порядку загального позовного провадження. Разом із цим за ініціативою суду до участі у розгляді справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, був залучений Орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, в якого також суддею був витребуваний висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього сина сторін разом із позивачем (а.с. 18-19).

10.07.2023 судом було продовжено строк підготовчого провадження у зазначеній цивільній справі на 30 днів у зв`язку із ненаданням третьою особою витребуваного судом висновку (а.с. 37).

У підготовче засідання позивач не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує.

Відповідач та її представник ОСОБА_5 у підготовче засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Крім того, відповідач у своїй заяві зазначила, що визнає позовні вимоги у повному обсязі.

Представник третьої особи Околот В.Д. у підготовче засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника Органу опіки та піклування Нетішинської міської ради.

Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази, які містяться в матеріалах справи як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебувають у шлюбі, що був зареєстрований 15.05.1999 Нетішинським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Хмельницької області під актовим записом № 78 (а.с. 9).

Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10).

Як наголошується у ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб має ґрунтуватися на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних відносин чи їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість.

Із позовної заяви судом встановлено, що на теперішній час між сторонами припинені шлюбні стосунки та ведення спільного господарства, оскільки подружнє життя не склалося через різні погляди на життя, ведення домашнього господарства та виховання дітей, внаслідок чого в них постійно виникали суперечки.

Відповідачем не надано суду доказів, які спростовують доводи позивача, також не надано доказів, які підтверджують можливість подальшого спільного життя подружжя та збереження їх шлюбу. В свою чергу, із наданої суду письмової заяви відповідача вбачається, що остання не заперечує проти розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

У ч. 3 ст. 105 СК України зазначається, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.

Отже, оскільки судом встановлено, що сім`я сторін розпалася, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти цього та не виявляє бажання вжити заходів для збереження шлюбу з позивачем, суд вважає за необхідне розірвати шлюб між ними.

Крім того, відповідно до ч.ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Як вбачається зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 та ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Цивільнго кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 160 та ч. 1 ст. 161 СК України).

У постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 352/2324/17 зазначається, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 754/16535/19 вказано, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Як вбачається з висновку Органу опіки та піклування Нетішинської міської ради № 11/11-03-17/23 від 02.08.2023, батьки малолітнього ОСОБА_7 перебувають у шлюбі, однак (зі слів ОСОБА_1 ) разом не проживають. Матір дитини ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів ОСОБА_1 із червня 2023 року знаходиться у Канаді, спору щодо визначення місця проживання дитини між ними немає. Зі слів малолітнього ОСОБА_7 , із матір`ю він спілкується у телефонному режимі, любить обох батьків, виявив бажання проживати разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до акту оцінки потреб ОСОБА_1 з метою встановлення спроможності батька виконувати обов`язки з виховання малолітнього сина ОСОБА_7 , проведеної фахівцями Нетішинського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) від 29.06.2023-30.06.2023, батько здатен забезпечити потреби дитини. У зв`язку із перебуванням матері малолітнього за кордоном, фахівцями Нетішинського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) не вдалося здійснити оцінку потреб. Враховуючи відсутність спору між батьками дитини та вивчивши умови її життя та виховання, Орган опіки та піклування Нетішинської міської ради вважає, що спір між батьками малолітнього ОСОБА_7 щодо місця його проживання відсутній та згідно з діючим законодавством визначається за згодою батьків (а.с. 47-48).

Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (суд обов`язково враховує стан здоров`я і батьків, і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

У даному випадку позивачем такі письмові докази у справі не надавалися, наявність самого спору щодо місця проживання малолітньої дитини сторін суду не доведено (а навпаки спростовується як заявою відповідача про визнання позову, так і висновком органу опіки та піклування), а фактично заявлено вимогу про залишення проживати спільної з відповідачем дитини разом із батьком, що не суперечить положенням Сімейного Кодексу, який передбачає можливість вирішення питання про проживання дітей разом з одним з батьків одночасно при вирішенні спору про розірвання шлюбу, якщо між сторонами відсутній конкретний спір щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

Як вбачається з позовної заяви, а також з матеріалів справи, зокрема з позиції сторони відповідача, остання не заперечувала проти залишення малолітньої дитини сторін ОСОБА_7 проживати разом із батьком після розірвання їх шлюбу, що свідчить про відсутність самого спору про визначення їх місця проживання в розумінні положень ст. 161 СК України.

При цьому з визначенням місця проживання дитини пов`язано вирішення батьками питань щодо утримання і виховання дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 та Полтавського апеляційного суду від 06.07.2022 у справі № 646/13541/15-ц, а також постановах Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 200/952/18 та від 22.12.2021 у справі № 339/143/20, - який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

За таких обставин, позаяк за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, а також оскільки судом було встановлено, що малолітній ОСОБА_7 після припинення шлюбних відносин між сторонами залишається проживати разом із позивачем і останній здатен забезпечити його потреби, у той час як відповідач виїхала за кордон, суд вважає за необхідне залишити проживати малолітню дитину сторін разом із батьком.

Відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Беручи до уваги, що відповідач надала суду заяву, в якій безумовно визнала позовні вимоги, суд приймає визнання відповідачем позову та вважає за необхідне задовольнити позов повністю з урахуванням того, що у справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 89, 200, 206, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, про розірвання шлюбу та залишення проживання дитини разом із батьком - задовольнити повністю.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що був зареєстрований 15.05.1999 Нетішинським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Хмельницької області під актовим записом № 78.

Залишити малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживати разом із батьком ОСОБА_1 .

Копію рішення суду після набрання ним законної сили надіслати Нетішинському відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня складення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів із дня вручення йому рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Представник відповідача: ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ).

Третя особа: Орган опіки та піклування Нетішинської міської ради (ідентифікаційний код 05399231; місцезнаходження: Хмельницька область, Шепетівський район, м. Нетішин, вул. Шевченка, буд. 1).

Представник третьої особи: Околот Валентина Дмитрівна (адреса місця роботи: АДРЕСА_3 ).

Суддя І.Г. Безкровний