Номер провадження: 22-ц/813/1266/23
Справа № 515/1728/20
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення, на заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Тимошенко С.В. 06 квітня 2021 року у м. Татарбунари Одеської області, -

встановила:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовною заявою, в якій просив виселити, без надання іншого жилого приміщення, ОСОБА_1 з житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , який належить позивачу на праві приватної власності.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_2 є власником вищевказаного житлового будинку, у якому зареєстрована його колишня співмешканка ОСОБА_1 . На протязі тривалого часу відповідач почала створювати неможливі умови їх сумісного проживання, а саме, вчиняє постійно сварки, в ході яких висловлюється на його адресу нецензурною лайкою, висловлює погрози, та постійно провокує позивача на бійку. Щоб уникнути бійки, ОСОБА_2 змушений йти спати до батьківського будинку, де мешкає його матір. Через дії відповідача він неодноразово звертався до поліції з заявами про протиправну поведінку відповідача, але вона і на далі продовжує вчиняти протиправні дії відносно нього, в результаті таких дій він позбавлений права користування своїм житловий будинком.

Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Виселено, без надання іншого жилого приміщення, ОСОБА_1 з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 05 травня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що жодних доказів на підтвердження фактів протиправної поведінки зі сторони відповідачки позивачем не надано, також відсутні докази про притягнення ОСОБА_1 до юридичної відповідальності (адміністративної, кримінальної) за фактами, зазначеними у позовній заяві.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

Сторони про розгляд справи на 21 березня 2023 року були сповіщені належним чином.

21 березня 2023 року від представника ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями: рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 10 листопада 1992 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕК 022160 від 05 серпня 2014 року (а.с.5-6, 7).

З Довідки виконавчого комітету Струмківської сільської ради № 966 від 11 листопада 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Крім нього в будинку зареєстровані та проживають: співмешканка ОСОБА_1 , 1971 року народження, син ОСОБА_3 , 1990 року народження, та дочка ОСОБА_4 , 1995 року народження (копія на а.с.8).

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 30 липня 2013 року у справі №515/1617/13-ц було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного нажитого майна, набутого під час сумісного проживання у шлюбних відносинах.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим той факт, що ОСОБА_1 вселилась у належний ОСОБА_2 будинок за згоди останнього, як член сім`ї власника об`єкта нерухомого майна.

У позовній заяві ОСОБА_2 посилався на те, що ОСОБА_1 на протязі тривалого часу створює неможливі умови їх сумісного проживання, а саме, вчиняє постійно сварки, в ході яких висловлюється на його адресу нецензурною лайкою, висловлює погрози, з приводу чого позивач неодноразово звертався до органів поліції із заявами про протиправну поведінку відповідача та притягнення її до кримінальної відповідальності, на підтвердження чого надав копії заяв (а.с.12, 13, 14).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою ст.1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (рішення від 24 квітня 2014 року у справі «Budchenko v. Ukraine», п.40,).

ЄСПЛ зауважує, що ст.1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в першому реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, до якої прагнуть (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East West Alliance limited v. Ukraine», пп.166168).

Аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У ст. 157 Житлового кодексу УРСР зазначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.85 №2 судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Так, у матеріалах справи містяться три заяви ОСОБА_2 про протиправну поведінку ОСОБА_1 та притягнення її до кримінальної відповідальності, адресовані Начальнику поліції Татарбунарського району ВП АВТ ГУНП в Одеській області, однак, жодного доказу того, що ці заяви дійсно були подані заявником до органів поліції, ОСОБА_2 не надано.

Зокрема, у матеріалах справи відсутні Витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, які були б підтвердженням того, що правоохоронними органами здійснювалось розслідування справи, та Пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого, надані органами поліції ОСОБА_2 .

Таким чином, позивачем не надано жодного належного доказу систематичного порушення ОСОБА_1 правил співжиття, а також вжиття щодо останньої заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів

Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував та не звернув уваги на необґрунтованість доводів позивача про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, а також відсутність жодного доказу на підтвердження того, що відносно ОСОБА_1 вживались заходи попередження або громадського впливу, які виявилися безрезультатними.

При вищевикладених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, і вказане є підставою для скасування заочного рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 квітня 2021 року, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з наведених вище підстав.

Крім того, на підставі положень ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови у позові - на позивача.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 1 261,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 квітня 2021 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у справі в сумі 1 261,20 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 19 квітня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе