МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 482/374/21
Провадження № 22-ц/812/512/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Микульшиної Г.А. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя і визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2021 позивач ОСОБА_3 звернувся до Новоодеського районного суду Миколаївської області з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог, зазначав що 08 жовтня 2010 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 , після одруження прізвище було змінено на ОСОБА_5 , про що Миколаївським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції було зроблено відповідний актовий запис № 1316 та видано свідоцтво про шлюб від 08 жовтня 2010 року серія НОМЕР_1 . В провадженні Новоодеського районного суду Миколаївської області перебуває справа № 482/246/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Перебуваючи у шлюбі, вони з відповідачкою сумісними зусиллями та за сумісні кошти придбали ряд нерухомого майна: приміщення магазину промислових товарів, загальна площа: 82,7 кв.м., на першому поверсі житлового будинку літ А-2, адреса: АДРЕСА_1 , виникнення права власності 24.01.2020 року; магазин промислових товарів, загальна площа: 121,6 кв.м., на першому поверсі житлового будинку літ А-2, адреса: АДРЕСА_2 , виникнення права власності 04.07.2014 року; житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа: 294,7 кв.м., житлова площа 129,7 кв.м., житловий будинок літ А-2, адреса: АДРЕСА_3 , виникнення права власності 23.06.2016 року; нежитлові приміщення, загальна площа: 30/100 частин приміщень підвалу, приватна спільна часткова власність, загальна площа 367 кв.м. (110,5 кв.м. припадає на відповідну частку у спільному сумісному майні), яке складається з нежитлових приміщень підвалу та сходинкових клітин 1-го та 2-го поверху в житловому будинку літ. А-2, адреса: АДРЕСА_4 , виникнення права власності 04.07.2014 року.

Згідно звітів товарознавчих експертів загальна вартість об`єктів становить: 169508 грн, 1/2 складає - 384754 грн.

Усе майно через тривале проживання та міцну довіру на час сумісного проживання за узгодженим рішенням було зареєстровано за відповідачкою, станом на момент подання позовної заяви майно не перереєстровувалося, що підтверджується відповідними актуальними витягами з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на рухоме майно від 25.03.2021 року. Номери довідок: 249804227, 249806829, 249805549 та легалізованим витягом за суб`єктом відповідача № 249824191.

При цьому є ряд іншого рухомого майна, яке, у випадку недосягнення усних домовленостей сторонами у справі, згідно вимог ЦПК стане предметом збільшення позовних вимог.

Посилаючись на положення ст. ст. 60, 63, 68, 69,70 СК України майно, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 734/2887/17, роз`яснення, які містяться в п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 392 ЦК України, просив визнати вищевказане майно спільною сумісною власністю сторін та визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеного майна.

В липні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, яку неодноразово уточнювала та остаточно просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль «Ford Transit», номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 та визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного автомобіля.

В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що загальний склад майна по справі, яке підлягає поділу є: приміщення магазину промислових товарів, загальна площа: 82,7 кв.м., на першому поверсі житлового будинку літ. А-2, адреса: АДРЕСА_1 , виникнення права власності 24.01.2020 р. - 163 460 грн.; магазин промислових товарів, загальна площа: 121,6 кв.м., на першому поверсі житлового будинку літ. А-2, адреса: АДРЕСА_2 , виникнення права власності 04.07.2014 р. - 240 360 грн.; житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа: 294,7 кв.м., житлова площа 129,7 кв.м., житловий будинок літ. А-2, адреса: АДРЕСА_3 , виникнення права власності 23.06.2016 р. - 147 268 грн.; нежитлові приміщення, загальна площа: 30/100 частин приміщень підвалу, приватна спільна часткова власність, загальна площа 367 кв.м. (110,5 кв.м. припадає на відповідну частку у спільному сумісному майні), яке складається з нежитлових приміщень підвалу та сходинкових клітин 1-го та 2-го поверху в житловому будинку літ. А-2, адреса: АДРЕСА_4 , виникнення права власності 04.07.2014 р. - 218 420 грн.; та автомобіль марки «Ford Transit», номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 .

На виконання вимог ухвали Новоодеського районного суду Миколаївської області від 29.11.2021 р. про витребування доказів РСЦ ГСЦ МВС України в Миколаївській області була надана інформація щодо правовстановлюючих документів на автомобіль та суми його оцінки.

Згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів, транспортний засіб «Ford Transit», номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , 25.05.2010 р. був зареєстрований за позивачем.

Ознайомившись з вказаною відповіддю, відповідачці стало відомо, що ОСОБА_3 13.08.2021 р. перереєстрував спірний автомобіль за договором купівлі-продажу на нового власника - ОСОБА_6 .

Тому ОСОБА_2 дійшовши висновку, що заявлені позовні вимоги в зустрічному позові щодо визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 : автомобіль «Ford Transit», номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку вказаного автомобіля - не мають сенсу, 21.01.2022р. звернулася до суду з уточненнями зустрічного позову, в яких просила стягнути з позивача на її користь в якості компенсації вартості частини суми одержаної від продажу автомобіля.

При цьому як на підставу уточнення вимог посилалася на те, що оскільки, ОСОБА_3 тримав у тайні продаж автомобіля, самостійно надати суду інформацію стосовно суми за яку його було продано та суму, яка підлягає компенсації (1/2 часку від суми) було неможлива, адвокат заявляв клопотання про витребування договору купівлі продажу з Регіонального сервісного центру.

З договору купівлі-продажу, наданого на ухвалу суду вбачається, що спірний автомобіль 13.08.2021 р., ОСОБА_3 був проданий ОСОБА_6 за 10 000 грн. Вказане підтверджується результатами аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України від 08.12.2021 р.; відповіддю Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області від 09.12.2021 р. № 31/3874-14-2021; договором купівлі-продажу транспортного засобу № 16059/08/2021 від 13.08.2021 р. Отже, сума за яку було продано автомобіль, є вочевидь заниженою та не відповідає дійсній вартості транспортного засобу.

Також, зазначала, що незаконними діями щодо продажу автомобіля, ОСОБА_3 , порушено її законне право, передбачене ст. 60 СК України.

Проаналізувавши положення ч. 1 ст. 61, ст. 68 СК України, ст. 369 ЦК України, зазначає, що згідно ст. 369 ЦК України вона як співвласник майна, повинна була бути повідомлена ОСОБА_3 про відчуження спільного майна подружжя. У випадку її згоди, вона повинна була дати письмову згоду, яка мала бути нотаріально посвідчена для вчинення такого правочину. В свою чергу, такої згоди вона не давала. Також, і не була присутньою у сервісному центрі МВС під час його переоформлення на нового власника, не видавала з цього приводу жодних довіреностей та не уповноважувала жодну особу на вчинення цих дій. Більше того, їй не було відомо, що автомобіль взагалі було продано.

Згідно ухвали Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13.06.2022 цивільну справу передано за територіальною підсудністю до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

08 листопада 2022р. на адресу суду знову надійшла уточнена зустрічна позовна заява(нова редакція), в якій відповідачка додатково зазначила, що була змушена звернутися до суду з позовом до ТОВ «НОВУС-Н», ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «Ford Transit», номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності (справа № 482/586/22).

В разі ухвалення рішення на її користь, спірний автомобіль буде витребуваний з чужого незаконного володіння та повернуто власнику ( ОСОБА_3 ) і таким чином, її права будуть відновлені, оскільки в подальшому буде можливим визнати його спільним майном подружжя та поділити по 1/2 частці як це й передбачено чинним законодавством України.

Таким чином, вважала доцільним знову уточнити позовні вимоги в частині визнання автомобіля «Ford Transit», номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 спільним майном подружжя та визнати за нею право власності 1/2 частку вказаного автомобіля.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2023 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя і визнання права власності задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 :

- приміщення магазину промислових товарів, загальна площа: 82,7 кв.м., на першому поверсі житлового будинку літ А-2, адреса: АДРЕСА_1 ;

- магазин промислових товарів, загальна площа: 121,6 кв.м., на першому поверсі житлового будинку літ А-2, адреса: АДРЕСА_2 ;

- нежитлові приміщення, загальна площа: 30/100 частин приміщень підвалу, загальна площа 367 кв.м. (110,5 кв.м. припадає на відповідну частку у спільному сумісному майні), яке складається з нежитлових приміщень підвалу та сходинкових клітин 1 - го та 2 - го поверху в житловому будинку літ. А-2, адреса: АДРЕСА_4 ;

- житловий будинок, загальна площа: 294,7 кв.м., житлова площа 129,7 кв.м., житловий будинок літ А-2, адреса: АДРЕСА_3 .

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя право власності на :

- частку приміщення магазину промислових товарів, загальна площа: 82,7 кв.м., на першому поверсі житлового будинку літ А-2, адреса: АДРЕСА_1 ;

- частку магазину промислових товарів, загальна площа: 121,6 кв.м., на першому поверсі житлового будинку літ А-2, адреса: АДРЕСА_2 ;

- частку нежитлових приміщень, загальна площа: 30/100 частин приміщень підвалу, загальна площа 367 кв.м. (110,5 кв.м. припадає на відповідну частку у спільному сумісному майні), яке складається з нежитлових приміщень підвалу та сходинкових клітин 1 - го та 2 - го поверху в житловому будинку літ. А-2, адреса: АДРЕСА_4 ;

- частку житлового будинку, загальна площа: 294,7 кв.м., житлова площа 129,7 кв.м., житловий будинок літ А-2, адреса: АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 4 301, 54 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя - відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.10.2005, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 .

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12.05.2021 по справі № 482/246/21, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 14.07.2021, шлюб між сторонами було розірвано. У період спільного проживання у сторін народилося двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період перебування у шлюбі, а саме 18.12.2012, ОСОБА_2 придбала на підставі договору купівлі-продажу 30/100 часток нежитлових приміщень підвалу № 11 загальною площею 110,5 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , в цілому об`єкт складається з нежитлових приміщень підвалу та сходинкових клітин І-го та ІІ-го поверху, загальною площею 367,1 в житловому будинку літ. А-2. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О., зареєстровано в реєстрі за номером 13813 (т. 1, а.с. 33-34).

На підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.07.2014 ОСОБА_2 на праві власності належить магазин промислових товарів за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 121,6 кв.м. (т. 1, а.с. 38).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 28966199 від 28.03.2016 (підстава державної реєстрації: декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: МК 30, виданий 05.02.2016, видавник: Управління ДАБІ у Миколаївській області; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 25.11.2015, видавник: Районне КП Новоодеське районне бюро технічної інвентаризації; рішення про надання адреси, серія та номер: 10, виданий 17.02.2016, видавник: Баловненська сільська рада Новоодеського району Миколаївської області) (т. 1, а.с. 39-40).

24.01.2020 сторони придбали за договором купівлі-продажу приміщення магазину промислових товарів за адресою: АДРЕСА_1 , на першому поверсі житлового будинку літ. А-2, загальною площею 82,7кв.м. Покупцем за даним договором є ОСОБА_2 . Договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. та зареєстровано в реєстрі за № 127 (т.1, а. с. 24-25).

Також згідно результатів аналітичного пошуку ТЗ по «НАІСДДАІ`МВС України від 08.12.2021 встановлено, що 25.05.2010 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на автомобіль «FORD TRANSIT 24022 (2006), білий, № кузова НОМЕР_5 , а 13.08.2021 даний транспортний засіб було перереєстровано на нового власника ( ОСОБА_6 ) за договором купівлі-продажу.

Відповідно до Договору купівлі - продажу транспортного засобу від 13.08.2021 ОСОБА_6 купив транспортний засіб FORD TRANSIT 2402 (2006), білий, № кузова НОМЕР_5 за домовленістю сторін за 10 000,00 грн (т. 1, а. с. 212).

Проаналізувавши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що право власності на вищевказане майно сторони набули на підставах, не заборонених законом, в період шлюбу, а тому згідно ст. 60, 61 СК України воно є спільною сумісною власністю подружжя навіть у разі здійснення державної реєстрації на ім`я лише одного з них, а розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК).

Проаналізувавши положення частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України, п. 22, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», статті 368, 370, 372 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що все нерухоме майно, зазначене в первісному позові, як придбане в період шлюбу сторін, не зважаючи на те, що право власності на нього зареєстроване лише за ОСОБА_2 , є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, а їх частки в спільній сумісній власності є рівними.

За такого, суд дійшов висновку, що первісний позов ОСОБА_3 про поділ спірного нерухомого підлягає задоволенню, враховуючи, що нерухомість була придбана сторонами в період перебування у шлюбі, між сторонами відсутній шлюбний договір, будь-яка домовленість про розподіл майна, а спірна нерухомість є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. А саме необхідно визнати вищезазначене майно об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя та в порядку поділу спільного майна визнати за кожним із сторін право власності на його частку.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля «FORD TRANSIT 2402» (2006), білий, № кузова НОМЕР_5 та визнання за відповідачкою права власності на 1/2 частку даного автомобіля, суд першої інстанції виходив із того, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Судом було встановлено, що 25.05.2010, тобто в період шлюбу, за позивачем було зареєстровано право власності на автомобіль «FORD TRANSIT 2402» (2006), білий, № кузова НОМЕР_5 , а 13.08.2021р. даний транспортний засіб було перереєстровано на нового власника ( ОСОБА_6 ) за договором купівлі-продажу.

Згідно Договору купівлі - продажу транспортного засобу від 13.08.2021 ОСОБА_6 купив транспортний засіб «FORD TRANSIT 2402» (2006), білий, № кузова НОМЕР_5 за домовленістю сторін за 10 000,00 грн. (т. 1, а.с. 212).

В провадженні Новоодеського районного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа № 482/586/22 за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «НОВУС-Н», ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання недійним вищевказаного договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності. Однак, станом на час розгляду справи № 482/374/21 рішення Новоодеським районним судом Миколаївської області у справі № 482/586/22 не ухвалено та не набрало законної сили.

Оскільки спірний автомобіль станом на час розгляду справи не перебуває у власності жодного з подружжя, підстави для визнання права власності на його частку за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя відсутні.

За такого суд першої інстанції вважав, що відповідачкою обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, а тому зустрічний позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

При цьому, суд вважав за необхідне зауважити, що ОСОБА_2 не позбавлена можливості звернутись до суду із позовом про компенсацію вартості спірного майна або у разі задоволення її позовних вимог у справі № 482/586/22 звернутись з новим позовом про поділ спірного автомобіля шляхом визнання права власності на його частку.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій вказує, що не погоджується з рішенням суду та вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки вона неодноразово повідомляла суд, що ОСОБА_3 вчинив всі залежні від нього дії для того, щоб їй як найдовше не було відомо про продаж спірного автомобіля. Вона звертала увагу суду на те, що договір купівлі-продажу автомобіля, знаходився у ОСОБА_3 весь час, але був ним наданий до суду, лише після того, як суд вже витребував його з сервісного центру самостійно. Тобто він навмисно тримав у таємниці продаж автомобіля, оскільки сума, за яку він був проданий є вочевидь заниженою.

Крім того, суду було надано докази, що розгляд цивільної справи № 482/586/22 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ТОВ «Новус-Н» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності, яка знаходиться в провадженні Новоодеського районного суду Миколаївської проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В разі ж ухвалення рішення на її користь, спірний автомобіль буде витребуваний з чужого незаконного володіння та повернуто власнику ( ОСОБА_3 ) і таким чином, її права будуть відновлені, оскільки в подальшому вони зможуть визнати його спільним майном подружжя та поділити його по 1/2 частці як це й передбачено чинним законодавством України.

Вважає, що в матеріалах справи було достатньо доказів того, що дії ОСОБА_3 з продажу спірного автомобіля без її згоди та умисне приховування факту продажу, а також вочевидь занижена вартість автомобіля при його продажі, спрямованні на зловживання позивачем своїми правами з метою безпідставної вигоди та збагачення за її рахунок, що давало достатньо підстав для того щоб упевнитися, що рішення по справі № 482/586/22, яка перебуває в провадженні Новоодеського районного суду Миколаївської області, буде ухвалене на її користь.

Тому апелянт вважає, що суд першої інстанції при ухвалені рішення, не в повній мірі з`ясував всі обставин, що мають значення для справи.

Станом на сьогоднішній день, рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10.04.2023 р. позов ОСОБА_9 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ТОВ «Новус-Н» про визнання недійсним договору купівлі- продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності задоволено в повному обсязі.

Крім того, вказує, що згідно звітів товарознавчих експертиз, які долучено до матеріалів справи позивачем, загальна вартість об`єктів становить - 769508 грн, 1/2 частка складає - 384754 грн. Вважаючи, що вказана товарознавча експертиза, є необ`єктивною, а сума в яку оцінено спірне майно - значно заниженою, її представником в судовому засіданні було заявлено клопотання про призначення судової оціночно- будівельної експертизи. Визначення дійсної вартості спірного майна необхідно для повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи та правильного розподілу судових витрат, які складаються з судового збору визначеного відповідно до ціни позову, виходячи з оцінки вказаного майна.

У зв`язку з тим, що у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено, дійсна вартість спірного майна не визначена, що унеможливлює здійснення правильного розподілу судових витрат, які складаються з судового збору визначеного відповідно до ціни позову, виходячи з оцінки вказаного майна, вважає, що вказана сума судового збору не повинна бути стягнута з неї на користь позивача.

Що стосується стягнення 454 грн за подання до суду заяви про забезпечення позову, зазначає, що такі вимоги є надмірними, оскільки задовольняючи клопотання про забезпечення позову шляхом накладання арешту на спірне майно, суд керувався домислами позивача, що вказані дії забезпечать належне виконання судового рішення та завадять відповідачці здійснити дії щодо відчуження майна, яке є спільним майном подружжя. Однак, вона ніколи не мала наміру продавати спірне майно, оскільки магазини промислових товарів, є для її сім`ї єдиним засобом доходу, а житловий будинок є єдиною нерухомістю для їх проживання, а тому вжиті заходи забезпечення позову у даній справі не були об`єктивними та співмірними з заявленими позовними вимогами. Таким чином, апелянт вважає, що вона не повинна сплачувати на користь позивача судові витрати у розмірі 454 грн.

Враховуючи наведене, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та в частині стягнення з відповідачки а користь позивача судового збору у розмірі 4 301 грн. 54 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічного позову, а саме: визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобіля «FORD TRANSIT 2402» (2006), білий, № кузова НОМЕР_5 , а також визнати за ОСОБА_2 право власності на І/2 частину вказаного автомобіля; судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 4 301 грн. 54 коп. покласти на позивача за первісним позовом ОСОБА_3 .

Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що на момент прийняття судом рішення у даній справі, рішення у справі №482/586/22 з приводу транспортного засобу, ще не набрало законної сили, а тому вимоги щодо вказаного транспортного засобу були передчасні.

ОСОБА_3 визнав позов та не заперечує і не заперечував щодо поділу вказаного транспортного засобу, і не чинив перешкод у доступі відповідача до нього, але відповідачка не зверталась до нього з пропозицією переоформити на неї частину транспортного засобу. Тому звернення до суду із позовом про поділ транспортного засобу є передчасним, оскільки на момент звернення до суду та на момент розгляду справи транспортний засіб перебував у власності третіх осіб, реєстраційний запис про їх право власності скасований не був.

Щодо посилань відповідача на невірну оцінку майна, то позивач вказує, що позовними вимогами було лише визначення частки сторін у праві спільної сумісної власності на майно. Вимогами не був реальний поділ, що передбачав би здійснення певної компенсації. Тому сама по собі оцінка у даній справі не впливає ніяким чином на права відповідача.

До того ж, вказана оцінка є дійсною протягом 6 місяців та наразі вартість нерухомого майна дійсно може бути відмінною від вартості на день позову, разом з тим, це не свідчить про порушення з боку позивача, оскільки позивач звернувся до суб`єкта оціночної діяльності, який має відповідну кваліфікацію та ліцензію. Відповідачем не надано рецензії на оцінку, надану позивачем, не надано альтернативної оцінки, що ставила б під сумнів наданий позивачем до суду висновок про вартість майна, або давало б підстави для проведення судової експертизи.

Тому вважає, що застереження відповідача щодо невірно визначеної вартості майна має надуманий характер та не підтверджується жодними доказами у справі.

Посилаючись на викладене, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити їх без задоволення, а рішення суду без змін, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду в частині розподілу нерухомого майна подружжя за первісним позовом ніким із сторін не оскаржується.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Даний правовий висновок неодноразово повторювався в і постановах Верховного Суду.

Тому рішення суду в цій частині, апеляційним судом не переглядається взагалі.

Переглядаючи рішення суду в оскаржуваній частині, колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають встановленим судом першої інстанції обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті оскаржуваного рішення.

Так, згідно положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як убачається зі змісту зустрічної позовної заяви, з якою відповідачка звернулася до суду, вона просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіля «Ford Transit», номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 та визнати за нею право власності на 1/2 частку цього майна( т.1 а.с.93-97).

21 січня 2022 року відповідачка ОСОБА_2 через свого представника подала до суду уточнення зустрічного позову, в яких просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь компенсацію вартості 1/2 суми одержаної від реалізації спірного автомобіля ( т.1 а.с.181-184).

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24 січня 2022 року прийнято зазначені уточнення зустрічного позову від 21 січня 2022 року (т.1 а.с.200-202).

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2022 року цивільну справу передано за територіальною підсудністю до Ленінського районного суду м. Миколаєва ( т.2 а.с.61-63).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2022 року вказану справу суддею прийнято до провадження, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, а також призначене підготовче судове засідання у справі на 10 листопада 2022 року( т.2 а.с.101-102).

Після передачі справи до Ленінського районного суду м. Миколаєва 08 листопада 2022 року ОСОБА_2 знову подала уточнену позовну заяву (нова редакція), в якій посилаючись на те, що спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу та відчужений ОСОБА_3 без її згоди за 10 000 грн., просила визнати спірний автомобіль «Ford Transit», номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 його частку.

В підготовчому судовому засіданні 10.11.2022р. судом було з`ясовано, що відповідачка підтримує зустрічний позов в останній редакції, представник позивача підтвердив, що він отримав зустрічний позов в новій редакції та відзив, також протокольною ухвалою від 10.11.2022р. всі уточнення до зустрічного позову були прийняті судом.

Отже, відповідачкою в новій редакції зустрічного позову були викладені обставини, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі ст. 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача, та чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який вона просить суд застосувати до позивача за первісним позовом), а саме визнати спірний автомобіль «Ford Transit», номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 його частку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23, 24, 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Матеріалами справи встановлено, що право власності на автомобіль «FORD TRANSIT 2402» (2006), білий, № кузова НОМЕР_5 було зареєстровано за позивачем 25.05.2010, тобто в період шлюбу сторін. Доказів того, що дане майно придбане не за сумісні кошти подружжя матеріали справи не містять.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12.05.2021 по справі № 482/246/21, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 14.07.2021, шлюб між сторонами було розірвано.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_2 , посилалася на те, що з вересня 2020 року шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне життя не склалося через несумісність характерів, різних поглядів на життя та обов`язків подружжя, що призвело до тривалого та окремого проживання один від одного. В суді апеляційної інстанції вона пояснювала, що сторони припинили подружні відносини з лютого 2020 року, а з вересня 2020 року за ініціативою відповідача проживають окремо, та у кожного з них за цей час склалися інші родини.

Згідно Договору купівлі - продажу транспортного засобу від 13.08.2021 ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_6 купив транспортний засіб «FORD TRANSIT 2402» (2006), білий, № кузова НОМЕР_5 за 10 000,00 грн. (т. 1, а.с. 212).

Тобто продаж спірного автомобіля відбувся після припинення подружніх відносин між сторонами і на час звернення до суду з зустрічним позовом він не був наявним ні у одного з подружжя, так як належав на праві власності ОСОБА_6 .

Оскільки спірний автомобіль «FORD TRANSIT 2402» (2006), білий, № кузова НОМЕР_5 станом на час розгляду справи не перебував у власності жодного з подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання права власності на його частку за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя та зазначив, що відповідачкою у даній справі обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, а тому зустрічний позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з того, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, відповідачка просила визнати за нею право власності на 1/2 частини спірного автомобіля в порядку розподілу майна подружжя. При цьому виходячи зі змісту уточненого зустрічного позову в новій і остаточній редакції, їй було відомо, що автомобіль після припинення спільного сумісного проживання сторін позивачем був реалізований сторонній особі ОСОБА_6 та перебував у його володінні.

Зважаючи на диспозитивність цивільного судочинства, зокрема, що саме відповідачка (позивачка за зустрічним позовом) у межах наданих їй процесуальним законом повноважень наділена правом обирати найбільш дієвий та ефективний для неї спосіб захисту порушених прав, у даному випадку - визнання права власності на 1/2 частини спірного рухомого майна в порядку поділу майна подружжя, що за наведених вище обставин суперечить положенням чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у поділі майна подружжя (автомобіля) шляхом визнання права власності на нього в ідеальних частках.

Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на неповне та неправильне з`ясування обставин справи не відповідає матеріалам справи.

Виходячи зі змісту рішення, суду було відомо, що в провадженні Новоодеського районного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа № 482/586/22 за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «НОВУС-Н», ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання недійним вищевказаного договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності.

У зв`язку з цим за клопотанням представника відповідачки ухвалою від 10 листопада 2022 року суд першої інстанції зупинив провадження у даній справі до вирішення спору у справі № 482/586/22, але постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року ухвала суду про зупинення провадження у справі була скасована, а справа направлена для продовження розгляду.

Надавши аналіз даним обставинам, а також тому, що станом на час розгляду справи рішення Новоодеським районним судом Миколаївської області у справі № 482/586/22 не ухвалено та не набрало законної сили, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, що як правильно зазначив суд в рішенні не позбавляє відповідачку можливості звернутись до суду із позовом про компенсацію вартості спірного майна або у разі задоволення її позовних вимогу справі № 482/586/22 звернутись з новим позовом про поділ спірного автомобіля шляхом визнання права власності на його частку.

Тому колегія суддів вважає, що, відмовивши у задоволенні зустрічного позову з зазначених підстав, суд хоч і не вирішив спір між подружжям в частині поділу автомобіля, проте не позбавив відповідачку права на судовий захист, гарантований їй статтями 55, 124 Конституції України, так як у неї зберігається право на звернення до суду з позовом про поділ автомобіля з обранням ефективного та належного способу захисту своїх прав.

Посилання апелянта на те, що суд не врахував повідомлених нею обставин відчуження спірного автомобіля щодо не надання нею згоди на його реалізацію та продаж по заниженій ціні мали б значення, якби нею був заявлений позов про стягнення компенсації вартості 1/2 частини вартості автомобіля, проте вона наполягала на іншому способі захисту, а саме визнання права власності на 1/2 частини спірного рухомого майна в порядку поділу майна подружжя.

Не є підставою для скасування рішення суду також посилання в апеляційній скарзі на те, що у суду, на думку апелянта, було достатньо підстав для того, щоб упевнитися, що рішення по справі № 482/586/22, яка перебуває в провадженні Новоодеського районного суду Миколаївської області, буде ухвалене на її користь, так як рішення у тій справі на час розгляду справи судом ще прийняте не було, а суд в силу ч.6 ст. 81 ЦПК України не може виносити рішення на припущеннях.

Не впливає на правильність прийнятого судом рішення також те, що на даний час рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10.04.2023 р. позов ОСОБА_9 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ТОВ «Новус-Н» про визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності задоволено, так як дане рішення прийняте судом після рішення, яке є предметом перегляду у даній справі. Рішення у справі № 482/586/22 є підставою для звернення відповідачки до суду з новим позовом про поділ спірного автомобіля в тому числі і шляхом визнання права власності на його частку, а не для скасування рішення суду у даній справі.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат у справі, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Вартість майна, що підлягає поділу, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

При зверненні до суду з позовом позивачем був наданий звіт товарознавчих експертиз, згідно яких загальна вартість об`єктів нерухомого майна становить - 769508 грн, 1/2 частка складає - 384754 грн.

Вважаючи, що вказана товарознавча експертиза, є необ`єктивною, а сума оцінки спірного майна значно заниженою, представником відповідачки в судовому засіданні було заявлено клопотання про призначення експертизи для визначення дійсної вартості спірного майна.

Проте в призначенні експертизи з урахуванням заявлених позовних вимог було відмовлено, так як її призначення не було обов`язковим, сторона не позбавлена можливості самостійно замовити проведення експертизи, в матеріалах справи наявні докази ціни, за яку було продано автомобіль.

Отже, це не позбавляло відповідачку права надати суду експертну оцінку майна зроблену згідно ч.1 ст. 106 ЦПК України на її замовлення, проте вона таким своїм правом не скористалася.

Розглядаючи справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч.1 ст. 13 ЦПК України) суд, визначаючи розмір судового збору, правильно керувався наявними в матеріалах справи доказами щодо оцінки майна, а також положеннями ст.141 ЦПК України, яка передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі, то понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 3847,54 грн підлягали стягненню з відповідачки на користь позивача.

Правильно судом було також стягнуто з відповідачки на користь позивача судовий збір, сплачений позивачем за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454 грн. При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про безпідставність задоволення заяви про забезпечення позову, так як ухвала суду про забезпечення позову від 25.03.2021 не була оскаржена відповідачкою в установленому законом порядку.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, зроблених в рішенні суду.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 05 червня 2023 року.