ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4734/23 Справа № 207/1441/17 Суддя у 1-й інстанції - Юрченко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О.В.,

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Кругман А.М., Керімова Бандюкова Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року та на додаткове рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року у цивільній справі за позовом прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання нікчемним дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката цього свідоцтва, скасування записів про державну реєстрацію права власності на квартиру, визнання права власності та витребування майна, і за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання права власності (суддя першої інстанції Юрченко І.М.),

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання нікчемним дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката цього свідоцтва, скасування записів про державну реєстрацію права власності на квартиру, визнання права власності та витребування майна.

В грудні 2017 року до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання права власності.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року позовні вимоги прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання нікчемним дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката цього свідоцтва, скасування записів про державну реєстрацію права власності на квартиру, визнання права власності та витребування майна,- задоволено частково.

Витребувано від ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серія та номер НОМЕР_2 від 27.11.2001, виданий Кобеляцьким РВ УМВС України Полтавської області) на користь територіальної громади міста Кам`янське в особі Кам`янської міської ради об`єкт житлової нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 04) загальною площею 41,6 кв. м.

В іншій частині позовних вимог прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради, - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання права власності - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області витрати по сплаті судового збору у сумі 1600,00 грн.

Додатковим рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову у сумі 881,00 грн.

Із вказаними судовими рішеннями суду не погодилась ОСОБА_1 та через свого представника ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, вважає їх необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Мотивуя скаргу, представник відповідачки зазначив, що позивачем заявлені позовні вимоги за якими ОСОБА_1 не може бути відповідачкою та нести будь-яку юридичну відповідальність. Позовні вимоги та додатки до заяви містять в собі відомості про відсутність будь-яких дій з боку відповідачки які б були підставами для залучення її в якості відповідача.

Вказує, що позивачем обрано спосіб захисту який не передбачено законодавством.

Наголошує на тому, що спірна квартира є єдиним житлом у відповідачки, а позбавлення житла покладе на неї надмірний тягар,

ОСОБА_5 просив скасувати рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року та додаткове рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року та винести нове, яким у задоволенні позовних вимог керівнику Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області відмовити в повному обсязі.

У відзивах керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області та керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року та додаткове рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року просять рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року та додаткове рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року та додаткове рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання нікчемним дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката цього свідоцтва, скасування записів про державну реєстрацію права власності на квартиру, визнання права власності та витребування майна, і за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання права власності відмовлено.

Стягнуто з прокуратури Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 8160,00 грн.

Із вказаною постановою апеляційного суду не погодився заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури та подав касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 березня 2023 року касаційну скаргу заступника керівника Дніпровської обласної прокуратури задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року у частині вирішення позову прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах Кам`янської міської ради Дніпропетровської області, до ОСОБА_1 про визнання нікчемним дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката цього свідоцтва, скасування записів про державну реєстрацію права власності на квартиру, визнання права власності та витребування майна скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

03 квітня 2023 року матеріали цивільної справи № 207/1441/17 надійшли до Дніпровського апеляційного суду (м. Дніпро).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року справу призначено до розгляду на 3 травня 2023 року.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити судове рішення без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно п.1 ч.1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності;

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент звернення до суду ,квартира АДРЕСА_1 не є власністю держави та не відноситься до майна, яке належить Кам`янській міській раді.

Згідно відповіді наданої Обласним комунальним підприємством Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації №1456 від 02.11.2016 року встановлено, що згідно даних інвентаризаційної справи право власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на дату останньої реєстрації 27.08.1995 року, було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 17.08.1995 року, виданого Відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому, згідно розпорядження №01543 від 17.08.1995 року (а.с. 38 зв. т.1).

16 листопада 2016 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є. посвідчено довіреність, якою ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продати за ціною та умовами на свій власний розсуд належну ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , для чого надано їй право представляти інтереси ОСОБА_6 в усіх установах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форм власності, у тому числі в органах управління та виконавчої влади, в усіх комунальних службах, в БТІ, житлово-комунальних організаціях, в Реєстраційній службі, в установах нотаріату. Довіреність укладено строком на три роки, терміном дії до 16.11.2019 року та зареєстрована в реєстрі за № 1423, бланк НВІ 014896.

Після цього, 08.12.2016 року ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_6 за довіреністю від 16.11.2016 року, уклала договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про продаж та передачу у власність останній квартири АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є. в реєстрі за № 1525.

08 грудня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за суб`єктом ОСОБА_3 .

Після цього, ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 02.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Яловою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 249, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірну квартиру було продано ОСОБА_1 .

Також, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.02.2017 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 36 т.1).

Отже, ОСОБА_1 на даний час є власником спірного нерухомого майна і це є її єдиним житлом.

На даний час у провадженні СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають кримінальні провадження № 000098 від 17.11.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та №0000322 від 09.02.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Досудовим слідством встановлено, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Дніпродзержинського МУЮ Астаф`євою С.І. 25.12.2015 року здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі дублікату Свідоцтва про право власності від 17.08.1995 року, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження №5/511-р від 17.12.2015 року. Згідно даних зазначеного дублікату свідоцтва про право власності на житло спірна квартира приватизована ОСОБА_6 (розпорядження відділу обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому № 01543 від 17.08.1995).

Задовольняючи частково позовні вимоги прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради суд першої інстанції дійшов до висновку, що спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на підставі ст.388 ЦК України на користь Кам`янської міської ради, як розпорядника майна територіальної громади м. Кам`янське.

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статей 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до положень статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

ЄСПЛ неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте відповідачка не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади у рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72-77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також, згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

При цьому обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 56, 185 ЦПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті.

У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави або своїх інтересів.

Частинами першою, другої статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до статті 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина четверта мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

З огляду на викладене, враховуючи роль прокуратури у демократичному суспільстві та необхідність дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Тому, наявність інтересів держави або органу місцевого самоврядування повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

Виходячи з аналізу положень статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру», подаючи позов до суду в порядку, передбаченому частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідний прокурор повинен мотивувати та довести допустимими та достатніми доказами наявність:

- суб`єктної складової: відсутність жодного суб`єкта владних повноважень, який має законодавчо визначену компетенцію подати відповідний позов, або відмову чи бездіяльність цього суб`єкта щодо звернення з таким позовом (цьому повинно передувати офіційне звернення прокурора до такого суб`єкта з проханням подати позов); суд вирішує питання щодо доцільності залучення такого суб`єкта, зокрема, як третьої особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору);

- об`єктивної складової: наявність порушення законних інтересів держави або загрози порушення інтересів держави; загроза порушення інтересів держави (часткова відсутність предмету позову на момент звернення до суду при встановленні судом факту того, що дії або бездіяльність відповідача у справі дають підстави стверджувати про реальну загрозу вчинення порушення у майбутньому) та дозволяє прокурору звертатися з таким превентивним позовом, зокрема, для запобігання у майбутньому вчинення відповідними суб`єктами порушень вимог законодавства.

Що зазначено в правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові суду від 01 червня 2022 року у справі № 260/1815/21 (провадження № К/9901/48346/21).

При цьому "Нездійснення захисту відповідним суб`єктом" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Так, захищати інтереси держави або органу місцевого самоврядування повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави або органу місцевого самоврядування не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави або органу місцевого самоврядування належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Сама по собі обставина не звернення позивача/позивачів з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом/органами своїх функцій із захисту інтересів держави.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави або органу місцевого самоврядування.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави або органу місцевого самоврядування належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Саме лише посилання прокурора у позовній заяві на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах або орган місцевого самоврядування, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, недостатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу другого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Відповідний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів 17 листопада 2016 року СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області розпочато досудове розслідування, відомості про яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 000098, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України та №0000322 від 09.02.2017 року, за ознаками кримінального праворпорушення , передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, а саме: досудвои слідством встановлено. Що державним реєстратором прав на нерухоме майно Дніпродзержинського МУЮ Астаф`євою С.І. 25.12.2015 року здійснено державну реєстрацію права власності на кваритиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі дублікату Свідоцтва про право власності від 17.08.1995 року, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/511-р від 17.12.2015 року

Також в матеріалах справи є лист № 87-1978вих-17 від 21.04.2017 року керівника Дніпродзержинської місцевої прокуратури до Кам`янського міського голови, в якому було повідомлено про кримінальне провадження та витребувано інформацію щодо перебування спірної квартири у відповідному житловому фонді чи у комунальній власності, чи передавалась зазначена квартира як власність, коли та кому, на підставі яких рішень та документів.

Згідно листа № 8вих-08/285 від 26.04.2017 року міською радою було надано відповідь на запит.

01.06.2017 року № 87-2714 вих-17 Кам`янського міського голову було повідомлено про представництво міської ради у суді.

Відповідь на даний лист відсутня.

Таким чином, всупереч висновків, викладених в правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові суду від 01 червня 2022 року у справі № 260/1815/21, Дніпродзержинською місцевою прокуратурою не було доведено належними та допустимими доказами відмову чи бездіяльність Кам`янської міської ради щодо звернення з таким позовом (цьому повинно передувати офіційне звернення прокурора до такого суб`єкта з проханням подати позов).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що прокурором при зверненні до суду з даним позовом було порушено порядок повідомлення суб`єкта владних повноважень який має законодавчо визначену компетенцію подати відповідний позов, або відмову чи бездіяльність цього суб`єкта щодо звернення з таким позовом (цьому повинно передувати офіційне звернення прокурора до такого суб`єкта з проханням подати позов); суд вирішує питання щодо доцільності залучення такого суб`єкта, зокрема, як третьої особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору).

Оскільки в матеріалах справи відсутня відмова місцевої ради зі звернення до суду з даним позовом та, апеляційний суд вважає, що прокуратури були відсутні повноваження для звернення з даним позовом, а тому рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року підлягає скасуванню із залишенням позовної заяви без розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

З апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що вона також оскаржувала додаткове рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року.

Згідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року « Про судове рішення у цивільній справі» у разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

За таких обставин, оскільки рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року підлягає скасуванню то ухвалене додаткове рішення у справі також втрачає законну силу.

Керуючись ст.ст.257, 374,381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2020 року та додаткове рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2020 року скасувати.

Позовну заяву прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання нікчемним дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката цього свідоцтва, скасування записів про державну реєстрацію права власності на квартиру, визнання права власності та витребування майна, і за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дербіна Регіна Євгенівна, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про визнання права власності залишити без розгляду.

Стягнути з прокуратури Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 8160,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 01 червня 2023 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи