РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/21863/21

Провадження № 22-ц/4815/647/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Вейтас І. В., Майданіка В. В.,

секретар судового засідання Пиляй І. С.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені якого діє законний представник мати ОСОБА_4 ;

треті особи, без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковський А. І., служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Курила Романа Миколайовича, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 березня 2023 року у складі судді Харечка С. П., ухвалене в м. Рівне о 08 годині 39 хвилин, повний текст рішення складено 31 березня 2023 року,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені якого діє законний представник його мати ОСОБА_4 , треті особи, без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковський А.І., служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради, в якому просив визнати недійсним Договір про припинення права на аліменти № 5021, який посвідчений 24.12.2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А. І.(далі - Договір) та припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Обгрунтовуючи вимоги позовної заяви, ОСОБА_1 вказував на те, що 16.01.2019 року подав у суд позов до ОСОБА_5 про захист прав споживача, про розірвання договору підряду на ремонтно-будівельні роботи, стягнення сплачених грошових коштів та пені і ухвалою Рівненського міського суду від 29.01.2019 року було відкрито провадження у цивільній у цій справі за унікальним номером 569/959/19. Постановою Рівненського апеляційного суду від 14.07.2020 року скасовано рішення Рівненського міського суду від 11 лютого 2020 року у справі № 569/959/19, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Договір підряду на ремонтно-будівельні роботи від 30 серпня 2018 року розірвано. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 155 800 гривень збитків та 155 800 гривень пені. Рішення суду звернуто до примусового виконання, в ході якого при перевірці майнового стану ОСОБА_2 встановлено факт відчуження ним нерухомого майна на користь сина за оспорюваним Договором і будь-якого іншого майна чи грошових коштів у нього не має. Договір укладений на підставі ухвали Рівненського міського суду від 05.12.2019 року про затвердження мирової угоди між сторонами у справі № 569/18066/19 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь сина ОСОБА_3 . Справа про стягнення аліментів без розірвання шлюбу, була ініційована дружиною ОСОБА_2 через 9 місяців після відкриття провадження у справі № 569/959/19. Під час розгляду справи № 569/18066/19 про стягнення аліментів ОСОБА_2 та його дружина уклали між собою Договір про поділ майна подружжя від 29.11.2019 року, а після затвердження у цій справі мирової угоди ОСОБА_2 з дружиною уклали нотаріально посвідчений Договір про припинення права на аліменти, за яким майно ОСОБА_2 перейшло до сина. Позивач вважає, що оспорюваний Договір має ознаки фраудаторного, суперечить його інтересам, оскільки внаслідок укладення Договору з власності боржника ОСОБА_2 вибули майнові активи, за рахунок яких мало б відбутися виконання судового рішення про стягнення з нього боргу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 березня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені якого діє законний представник мати ОСОБА_4 , треті особи, без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковський А.І., служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання недійсним договору про припинення права на аліменти відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивач оскаржив його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі представник позивача вказує, що суд першої інстанції прийшов до невірних висновків про те, що ОСОБА_2 на момент передачі права власності на квартиру не був боржником по відношенню до ОСОБА_6 , а отже договір не має ознаків конструкції фраудаторності. Невірним є висновок про те, що позивач, перед`явивши позов про визнання недійсним договору, не надав належних та допустимих доказів, які свідчили б про наявність умислу в діях ОСОБА_2 щодо ухилення від виконання рішення суду та обізнаність останнього про існування такого рішення на час укладення оспорюваного договору. Такі висновки, на думку позивача, незаконні. Апелянт зазначає, що постановою Рівненського апеляційного суду від 14.07.2020 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 лютого 2020 року скасовано, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, розірвання договору підряду на ремонтно-будівельні роботи та стягнення грошових коштів і пені задоволено частково. За цим рішенням стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 155 800 гривень збитків та 155 800 гривень пені і у державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби на виконанні перебуває виконавче провадження №62864562 з примусового виконання виконавчого листа № 569/959/19, виданого 13 серпня 2020 року Рівненським міським судом Рівненської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 155800 грн. збитків та 155800 грн. пені. Через 9 місяців після відкриття провадження у справі про стягнення з ОСОБА_2 боргу, дружиною боржника у вересні 2019 року ініційована позовна заява про стягнення аліментів, у ході розгляду якої сторони розділили спільне сумісне майно, затвердили мирову угоду і уклали оспорюваний Договір за яким відбулося звернення частки у спільному майні боржника на користь сина ОСОБА_7 . Така угода суперечить інтересам стягувача ОСОБА_6 , а цивільна справа про стягнення аліментів і угода про відчуження майна спрямована на уникнення від сплати заборгованості. Зазначає, що суд не дав оцінки поясненням представника відповідача про те, що ОСОБА_2 та його дружина діяли умисно, щоб захистити права дитини і убезпечити від потенційного звернення стягнення на майно батька. Не відповідає обставинам справи висновок суду про те, що на момент укладення угоди не існувало боргів у ОСОБА_2 . Постанова апеляційного суду у справі № 560/959/20 від 14.07.2020 року фактично підтвердила факт зобов`язань ОСОБА_2 перед кредитором. Боргові зобов`язання ОСОБА_2 існували з моменту порушення останнім умов договору підряду, а не з набранням законної сили судовим рішенням. Суд не врахував, що у даному спорі наявні всі ознаки фраудаторного договору, який оспорюється, а саме: ОСОБА_2 діяв недобросовісно, вчинений правочин тягне негативні наслідки для кредитора, ОСОБА_2 чітко усвідомлював ризик стягнення з нього коштів. Суд проігнорував висновки Верховного Суду, які неодноразово викладені і постановах щодо ознаків фраудаторного договору. Суд помилково застосував приюдиційність постанови Рівненського апеляційного суду від 15.02.2022 у справі № 569/18066/19. Апеляційним судом у цій справі розглянута апеляційна скарга на ухвали про затвердження мирової угоди і, відповідно, надано оцінку законності постановлення ухвали судом першої інстанції, тобто будь-які висновки у справі 569/18066/19 не звільняють сторони від доказування обставин недійсності Договору про припинення права на аліменти і відчуження майна. На момент постановлення ухвали про затвердження мирової угоди оспорюваного Договору про припинення права на аліменти № 5021 від 24.12.2019 не існувало. Саме цей договір є тим правочином, який оспорюється і за яким право власності на нерухоме майно перейшло від боржника до його сина. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_6 адвокат Лук`янова М. Л. вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: у січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про захист прав споживача, про розірвання договору підряду на ремонтно-будівельні роботи, стягнення грошових коштів та пені. Провадження у даній справі № 569/959/19 ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області було відкрито 29.01.2019 року. Рішенням Рівненського міського суду від 11.02.2020 року в задоволенні позові відмовлено.

У вересні 2019 року дружина ОСОБА_2 ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на користь сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

29.11.2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали нотаріально посвідчену угоду про поділ майна, відповідно до якої за взаємною згодою подружжя у спільному сумісному майні виділені частки кожному по . У рівних частках подружжя поділили квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

05.12.2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у справі № 569/959/19 про стягнення аліментів подали заяву про затвердження мирової угоди відповідно до якої сторони у справі погодили, що відповідач ОСОБА_2 , який відповідно до угоди про поділ майна подружжя від 29.11.2019 року є власником частки у квартирі АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , передає це нерухоме майно сину, а позивачка відмовляється від позовних вимог про стягнення аліментів з ОСОБА_2 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05.12.2019 у справі №569/18066/19 мирову угоду сторін затверджено.

24.12.2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яка діяла від імені неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , уклали Договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на квартиру.Договір посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковський А.І., зареєстр. за № 5021.

Відповідно до цього Договору ОСОБА_2 відчужив на користь сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , належне йому на праві власності нерухоме майно - 1/2 частку квартири за АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м. та 1/2 частку квартири за АДРЕСА_2 , загальною площею 39 кв.м., житловою площею 18 кв.м. У зв`зку з передачею права власності на квартири право на аліменти для дитини припинилось.

З інформаційної довідки № 276722868 від 27.09.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 24.12.2019 р. зареєстровано частки права власності на квартиру АДРЕСА_1 та частки права власності на квартиру АДРЕСА_2 . Підставою реєстрації є Договір про припинення права на аліменти посвідчений 24.12.2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А. І. реєстровий № 5021.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 14.07.2020 року у справі № 569/959/19 рішення Рівненського міського суду від 11 лютого 2020 року скасовано, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Договір підряду на ремонтно-будівельні роботи від 30 серпня 2018 року розірвано. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 155 800 гривень збитків та 155 800 гривень пені.

28.08.2020 року державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) відкрито виконавче провадження №62864562 з примусового виконання виконавчого листа № 569/959/19, виданого 13 серпня 2020 року Рівненським міським судом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 155800 грн. збитків та 155800 грн. пені.

Позивач, оскаржуючи Договір від 24.12.2019 року вважав, що ОСОБА_2 уклав фраудаторний правочин, тобто правочин, який вчинений боржником на шкоду кредитору, метою якого було невиконання майбутнього рішення суду та взятих на себе боргових зобов`язань за договором підряду. Укладаючи оспорюваний договір про передачу своїх часток у двох квартирах для сина ОСОБА_9 , ОСОБА_2 діяв за згодою з ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_3 , а також позивачем у справі №569/18066/19 про стягнення аліментів без розірвання шлюбу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем, не доведено підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України, для визнання правочину недійсним, позивач не є стороною оспорюваного договору і цим правочином жодним чином не могло бути порушено, не визнано або оспорено його права, свободи чи інтереси, тому, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України, його право не підлягає судовому захисту. Такий висновок суд грунтував на тому, що на час ухвалення оспорюваного правочину не існувало рішення суду про стягнення боргу, а укладення мирової угоди між сторонами у справі про стягнення аліментів є законним, що встановлено судовим рішенням апеляційного суду.

З таким висновком місцевого суду апеляційний суд погодитись не може, з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з ч. 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом ч. 5 цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з ч. 1, 2 статті 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_4 звернулась з позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 після відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. У позові позов ОСОБА_4 не заявляла вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Відповідно до позовної заяви про стягнення аліментів, договору про поділ майна подружжя, заяви про укладення мирової угоди ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали разом за адресою: кв. АДРЕСА_1 . Також подружжя проживало разом за цією адресою на час укладення оспорюваного правочину та після його укладення.

Зазначене дає підстави для висновку, що воля ОСОБА_2 та його дружини при укладенні Договору не відповідала зовнішньому її прояву і вони не передбачали реального настання правових наслідків, які обумовлені цим Договором, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів на користь позивача.

Висновок суду першої інстанції про безпідставність вимог ОСОБА_1 суперечить висновкам Верховного Суду, викладених у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761/19), в якій, визнаючи за позовом банку (кредитора) договір дарування квартири недійсним, суд касаційної інстанції вказав, що договір дарування був укладений через місяць після пред`явлення позову банку про стягнення кредитної заборгованості і до ухвалення рішення суду про стягнення кредиту, тобто є фраудаторним, так як укладений боржником на шкоду кредитору. Зокрема, Верховний Суд у цій справі зазначив таке: «Верховним Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю…В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора».

Наявні у матеріалах справи докази беззаперечно підтверджують те, що боржник ОСОБА_2 міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення позову у справі № 569/959/19 та невиконання ним судового рішення про стягнення заборгованості за невиконання зобов`язань за договором підряду.

Той факт, що на час укладення оспорюваного Договору (24 грудня 2019 року) ще не було ухвалено рішення суду про стягнення боргу (14 липня 2020 року) не впливає на застосування до даних правовідносин норм статті 234 ЦК України. Судом достовірно встановлено, що позов про стягнення аліментів подано до боржника через дев`ять місяців після відкриття провадження у справі про стягнення з нього коштів.

Окрім того, у постанові Рівненського апеляційного суду у справі № 569/959/19 встановлено, що листи-претензії щодо невиконання зобов`язань ОСОБА_1 надсилались ОСОБА_2 08 жовтня, 12 жовтня і 19 жовтня 2018 року з доказами про їх вручення відповідачу, а у письмовій відповіді останній усунувся від задоволення вимог ОСОБА_1 .

Зазначене дає підстави для висновку, що до укладення Договору, яким відчужено нерухоме майно на користь сина, ОСОБА_2 було відомо про матеріальні претензії позивача, тому він мав свідомий намір невиконання зобов`язань перед ОСОБА_1 .

Згідно із ч. 1, 2, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зазначила таке: «Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Враховуючи вимоги закону та встановлені судом обставини у даній справі, наявні правові підстави, передбачені положеннями статті 234 ЦК України, для визнання недійсним Договору про припинення права на аліменти від 24.12.2019 року № 5021, як такого, що вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Такий висновок ґрунтується на тому, що ОСОБА_2 було відомо про пред`явлення ОСОБА_1 цивільного позову про стягнення боргу, і при вчинені договору відчуження нерухомого майна для сина він діяв з метою уникнення сплати цього боргу. Окрім цього, встановлено, що при укладенні оспорюваного Договору воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, сторони договору шлюбні відносини між собою не розривали, залишались проживати разом за адресою у тій квартирі, яку поділили, і свою половину ОСОБА_2 відчужив.

Оскільки, сторони Договору не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів, апеляційний суд приходить до висновку, що оспорюваний правочину є фраудаторним, тому вимоги позовної заяви є законними.

Апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що Рівненський апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 05.12.2019 про затвердження мирової угоди у справі №569/18066/19, підтвердив законність оспорюваного Договору, в тому числі і законність переходу права власності на нерухоме майно від ОСОБА_2 до його сина.

У постанові Рівненського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року у справі №569/18066/19 зроблені висновки щодо відповідності мирової угоди вимогам ст. 207 ЦПК України, у якій зазначено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Відчуження нерухомого майна боржника може мати місце тільки на підставі нотаріально посвідченого правочину (у даному спорі таке відчуження відбулося за оспорюваним Договором). Тобто, висновки апеляційного суду при перегляді апеляційної скарги на ухвалу про затвердження мирової угоди у справі №569/18066/19 не містять висновків щодо дійсності/недійсності Договору від 05.12.2019 про відчуження права власності на нерухоме майно від ОСОБА_2 до сина ОСОБА_9 . Апеляційний суд у цій справі не досліджував наявність ознаків фраудаторності оспорюваного Договору.

Отже, наведені доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні оспорюваного правочину від 05.12.2019 року воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів на користь позивача, є обґрунтованими і спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевим судом не встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, суд ухвалив рішення без додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги із скасування оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З врахуванням даної вимоги процесуального кодексу підлягає до стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати по справі у сумі 2270гривень.

Керуючись ст. 376, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Курила Романа Миколайовича, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 березня 2023 року задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 березня 2023 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені якого діє законний представник мати ОСОБА_4 , треті особи, без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковський А.І., служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання недійсним Договору про припинення права на аліменти задовольнити.

Визнати недійсними Договір про припинення права на аліменти від 24.12.2019 року, посвідчений 24.12.2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським Андрієм Івановичем, зареєстрований у реєстрі за № 5021.

Припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Припинити право власності ОСОБА_3 та 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2270(дві тисячі двісті сімдесят) гривень судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 1 червня 2023 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Вейтас І. В.

Майданік В. В.