У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 року

м. Полтава

Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - Харабадзе К. Ш.,

за участю секретаря - Гаврись В.В.,

Справа № 554/3740/23

Номер провадження № 4-с/545/13/23

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа Полтавський відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на бездіяльність полтавського ВДВС у Полтавському районі. Скаргу мотивовано тим, що у ДВС перебувало виконавче провадження , у межах якого постановою ВДВС 21.11.2007 (номери записів про обтяження № № 17465221, 6164069) на все належне їй майно було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження, листом ВДВС їй було відмовлено у скасуванні накладеного арешту у зв`язку зі знищенням виконавчого провадження, однак заявниця вказує, що будь-якої заборгованості перед третіми особами у неї ніколи не було, як і судових справ, у яких вона була б відповідачем.

В наданому суду відзиві на скаргу представник Полтавського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції просив у задоволенні скарги відмовити, зазначив, що що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наявний запис про арешт належного Вам всього нерухомого майна, за обтяженням № 17465221 від 05.12.2007, що накладено на підставі постанови серії АА №389980, виданої 21.11.2007 ВДВС Полтавського РУК. Надати детальну інформацію з привод' арешту немає можливості, оскільки згідно даних ДРРП надано неповні дані з приводу № виконавчого провадження, а також відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5 «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» виконавчі провадження знищено по закінченню строку їх зберігання. Додатково повідомляємо, що встановити по якій саме справі було накладено арешт немає можливості, оскільки в 2007 році Автоматизована система виконавчого провадження не функціонувала. Згідно ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, іцо підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. Також, згідно ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Заявниця та її представник в судовому засіданні на задоволенні скарги наполягали.

Дослідивши матеріали скарги та додані до неї матеріли, суд доходить до такого.

З рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13.06.2007 року убачається, що у справі № 2-370/2007 заявниця брала участь у якості відповідачки, яка в судовому засіданні визнала позов ОСОБА_2 , і з неї було стягнути судом на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики 5071 грн.

Як вбачається з заяви ОСОБА_2 від 05.06.2023, заборгованість, яка стягнута рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 13.06.2007 року, була сплачена заявницею ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Постановою ВДВС 21.11.2007(номери записів про обтяження №№17465221, 6164069) на все належне заявниці майно було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року (справа № 712/12136/18, провадження № 61-4726сво19) дійшов висновку, що позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19).

Таким чином, за заявниця ОСОБА_1 обрала єдиний можливий спосіб захисту своїх прав і оскаржує як боржник бездіяльність державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України..

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Чинна на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України «Про виконавче провадження» (частина четверта статті 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, Верховний Суд у справі № 2/0301/806/11 вважав, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Водночас, спір у даній справі, як і у справі, що переглядалася ВС, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державними виконавцями, які здійснювали виконавчі дії у виконавчих провадженнях на стадії їх завершення під час повернення виконавчих документів стягувану.

Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву ОСОБА_1 від 06.04.2023 року про зняття арешту у зв`язку з відсутністю заборгованості, тобто виконання виконавчого документу державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника.

З відзиву на скаргу убачається, що ВДВС навіть не може встановити, по якій саме справі було накладено арешт на майно заявниці, виконавче провадження знищено.

За таких обставин, стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не є тим законом, який регулює спірні правовідносини, на що суд апеляційної інстанції вірно звернув увагу, скасувавши як незаконну ухвалу суду першої інстанції.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

У справі, що переглядається, встановлено, що заборгованість, стягнута з боржниці рішенням суду, погашена нею поза межами виконавчого провадження, стягувач підтвердив повне виконання зобов`язань боржника та не заперечував проти зняття арешту із майна боржника.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу.

Як вбачається з заяви ОСОБА_2 від 05.06.2023, заборгованість, яка стягнута з ОСОБА_1 рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 13.06.2007 року, сплачена останньою.

За таких обставин суд вважає доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши вимоги чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що доводи заявниці, щодо бездіяльності державного виконавця Полтавського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиціїє обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України суд,

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Полтавського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Полтавського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції щодо не зняття арешту, накладеного постановою № АА 389980 від 21.11.2007 (номер запису про обтяження № 17465221 та № 6164069) на належне ОСОБА_1 нерухоме майно.

Скасувати арешт всього належного ОСОБА_1 нерухомого майна, накладеного постановою № АА 389980 від 21.11.2007 (номер запису про обтяження № 17465221 та № 6164069).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Карина Харабадзе