Ухвала

Іменем України

25 липня 2023 року

місто Київ

справа № 686/24200/14-ц

провадження № 61-10008ск23

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

боржник - ОСОБА_1 ,

заявник - Міське комунальне підприємство «ХМЕЛЬНИЦЬКВОДОКАНАЛ»,

вирішуючи питання відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 05 червня 2023 року, постановлену колегією суддів у складі Грох Л. М., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Міське комунальне підприємство «ХМЕЛЬНИЦЬКВОДОКАНАЛ»

(далі - МКП «ХМЕЛЬНИЦЬКВОДОКАНАЛ») у 2014 році звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Судовим наказом від 11 грудня 2014 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області стягнув з ОСОБА_1 на користь МКП «ХМЕЛЬНИЦЬКВОДОКАНАЛ» заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення, яка станом на 01 жовтня 2014 року склала 1 897, 18 грн.

Суд здійснив розподіл судових витрат.

Ухвалою від 10 квітня 2023 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області залишив без задоволення заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою від 12 травня 2023 року Хмельницький апеляційну залишив без задоволення клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, залишив без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 та надав заявнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги з метою сплати судового збору

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що ОСОБА_1 у порушення частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» на підтвердження браку доходів надала відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків від 17 березня 2023 року № 2225-23-05087, в яких зазначено, що за 1-4 квартал 2023 року немає інформації про доходи заявника. Тобто суд апеляційної інстанції ствердив, що така довідка не підтверджує брак доходів у ОСОБА_1 за попередній календарний рік (2022 рік).

Тож суд не встановив підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про звільнення її від сплати судового збору.

Заявник 01 червня 2023 року направила до суду апеляційної інстанції заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, у якій просила звільнити її від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та відкрити апеляційне провадження.

Ухвалою від 05 червня 2023 року Хмельницький апеляційний суд визнав неподаною та повернув ОСОБА_1 її апеляційну скаргу на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 квітня 2023 року.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що за змістом частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору у випадку, коли вони мають статус позивача (заявника).

В наказному провадженні сторонами є заявник та боржник. Враховуючи, що ОСОБА_1 є боржницею та не має статусу позивача (заявника), а тому не може бути звільнена від сплати судового збору відповідно до частини третьої статті 22 Закону «Про захист прав споживачів».

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 01 липня 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 05 червня 2023 року, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норм матеріального права та порушив норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження цього судового рішення визначила те, що

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 160/12251/20, за змістом яких документом, який відображає всю суму доходу позивача за попередній календарний рік може бути, зокрема, довідка про суми виплачених доходів та утриманих податків, яка формується на підставі відомостей, що містяться у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (подібні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у справах № П/9901/6/17, № П/9901/9/17);

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, щодо застосування частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Право, застосоване судом

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок Верховний Суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Згідно з правилами процесуального закону подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції має відбуватися з дотриманням певних умов.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За правилом пункту 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

До апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу (частина друга статті 357 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи 12 травня 2023 року без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 квітня 2023 року, встановив, що заявник повинна сплатити судовий збір у розмірі 536, 80 грн.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

ОСОБА_1 не усунула недоліки апеляційної скарги, незважаючи на те, що копію ухвали Хмельницького апеляційного суду від 12 травня 2023 року отримала та ознайомилася із вимогами суду апеляційної інстанції. Заявник направила до суду апеляційної інстанції заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, у якій просила звільнити її від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Апеляційний суд, вивчивши апеляційну скаргу, додані до неї матеріали та подані документи, визнав, що недоліки апеляційної скарги не усунуто, судовий збір у визначеному ним розмірі ОСОБА_1 не сплатила, тому апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції потрібно повернути заявнику.

Висновки суду апеляційної інстанції щодо підстав повернення апеляційної скарги Верховний Суд визнає підставним з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Судовий збір справляється за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду (частина перша статті 3 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено пільги щодо сплати судового збору особами, які звертаються до суду із позовом, скаргою, заявою та іншим зверненням процесуального характеру.

Наведений Закон не визначає пільги щодо сплати судового збору споживачів.

За правилами частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/24881/16-ц

(провадження № 14-57цс18) сформулювала висновок, за змістом якого статтею 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави для висновку, що саме лише незазначення такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому (статтею 5 Закону України «Про судовий збір»), не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів. Велика Палата Верховного Суду констатувала, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді.

Отже, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року (справа № 761/24881/16-ц) визначила єдиний підхід щодо застосування судами норм матеріального права під час визначення, чи звільнена особа від сплати судового збору за звернення до суду із позовом на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», сформулювавши, що виключно споживачі, які є позивачами у таких справах, звільняються від справляння судового збору на усіх стадіях судового розгляду.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 оскаржує ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 квітня 2023 року, якою залишено без задоволення її заяву про визнання судового наказу про стягнення із неї заборгованості таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи, що у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не є позивачем (заявником), а є боржником, вона не звільнена від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначений висновок суду апеляційної інстанції є правильним та відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 490/9711/15-ц

(провадження № 61-9795св18), від 18 травня 2020 року у справі № 211/1476/18-ц (провадження № 61-1597св20), відповідно до яких від сплати судового збору підлягають звільненню споживачі за подання ними позовів для захисту своїх порушених прав. Звільнення від сплати судового збору для усіх учасників розгляду такого спору не перебачено.

Системний аналіз Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про захист прав споживачів» з врахуванням наведених правових висновків Верховного Суду дає підстави для висновку, що від сплати судового збору на всіх стадіях судового розгляду справи на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнені виключно споживачі, які є позивачами за позовами, пов`язаними із захистом їх порушених прав саме як споживачів.

Верховний Суд врахував, що ОСОБА_1 у справі, що переглядається, є боржником, зокрема щодо стягнення заборгованості за надані комунальні послуги, а не заявником (позивачем). Наведене дає підстави для висновку про помилкове тлумачення ОСОБА_1 змісту частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки заявник як боржник не користується пільгами зі сплати судового збору у цьому процесуальному статусі.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не надала докази на підтвердження сплати судового збору за подання апеляційної скарги щодо оскарження рішення суду першої інстанції, зробив обґрунтований висновок, що недоліки апеляційної скарги не усунуто, тому наявні передбачені частиною третьою статті 185 ЦПК України підстави для повернення апеляційної скарги особі, яка її подала.

Доводи заявника щодо неврахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 160/12251/20, за змістом яких документом, який відображає всю суму доходу позивача за попередній календарний рік може бути, зокрема, довідка про суми виплачених доходів та утриманих податків, яка формується на підставі відомостей, що містяться у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, не приймаються Верховним Судом, оскільки з ухвали суду апеляційної інстанції від 12травня 2023 року є зрозумілим те, що ОСОБА_1 для визначення наявності підстав щодо звільнення її від сплати судового збору надала відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків від 17 березня 2023 року № 2225-23-05087, в яких зазначено, що за 1-4 квартал 2023 року. Втім, Суд констатував, що процесуальним законом визначено обов`язок заявнику надати таку довідку не за поточний рік, коли він звертається із апеляційною скаргою, а за попередній календарний рік.

Врахувавши наведене, Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що недоліки апеляційної скарги заявником не усунуто, наявні передбачені частиною третьою статті 185 ЦПК України підстави для повернення апеляційної скарги особі, яка її подала.

Загальні висновки

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 05 червня 2023 року є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 389, пунктом 1 частини другої, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 05 червня 2023 року за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак