Постанова

Іменем України

01 серпня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/7461/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва

від 07 лютого 2023 року

в складі судді Гринчак О. І.

у цивільній справі №754/7407/22 Деснянського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу

У С Т А Н О В И В:

30 серпня 2022 року ОСОБА_2 , посилаючись на те, що він на підставі укладеного з Фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_3 договору купівлі-продажу товару, оформленого у формі рахунків на оплату товару, перерахував грошові кошти на суму 288 940,00 грн, однак відповідач товару на виконання умов договору так і не передав, звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ФОП ОСОБА_1 заборгованість за договором купівлі-продажу в сумі 288 940,00 грн.

Відповідач позов не визнав та подав відзив. В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що фактично договір купівлі-продажу товару був укладений в усній формі між позивачем та іншою особою, яка фактично отримувала від ОСОБА_1 кошти та перераховувала на виробника меблів, який доставляв вказаний товар позивачу. Позивач, отримавши товар, не підписав накладні квитанції. Підтвердженням цього є також переписка з робітниками позивача по вайберу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати та стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 2 889,40 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права розглянуто справу за правилами спрощеного позовного провадження, тоді як справа, з урахуванням ціни позову, не відноситься до малозначних справ і повинна розглядатися в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Вважав, що рішення суду ґрунтується лише на доказах, поданих позивачем, та на внутрішньому переконанні суду, що свідчить про неповне та не всебічне дослідження обставин справи.

Судом не взято до уваги, що в рахунку-фактурі міститься інформація про менеджера, де вказано номер телефону останнього та номер картки в банку, яким і було отримано кошти, перераховані позивачем відповідачу.

Вказував на те, що ОСОБА_2 було поставлено товару на загальну суму 121 160,00 грн, а непоставленим лишився товар на суму 167 780,00 грн. На думку ОСОБА_1 , відповідальною особою за не виконання умов договору є менеджер.

Судом надано неналежну правову оцінку такому доказу, як переписка в месенджері, що підтверджує дійсні обставини у справі.

Також в обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що ухвали суду від 07.02.2023 про відмову в задоволенні заяви про відвід та про відмову в задоволенні клопотання про врегулювання спору за участю судді є незаконними.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання 01.08.2023 не з'явився. Представник відповідача - ОСОБА_4 за день до судового засідання - 31.07.2023 з'явилася до приміщення апеляційного суду та особисто подала до апеляційного суду клопотання про відкладення судового засідання з посиланням на поважні причини, а саме у зв'язку з її хворобою (ускладнення перелому верхньої кінцівки, больовий синдром).

Разом з тим, колегія суддів вважає, що зазначені представником відповідача причини неявки в судове засідання не можуть бути підставою для відкладення судового засідання, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що в судове засідання, призначене на 16.05.2023, сторони не з'явилися, у зв'язку з чим розгляд справи було відкладено на 06 червня 2023 року. Про судове засідання на 06.06.2023 представник відповідача ОСОБА_4 повідомлена під розписку (а. с. 153).

В судове засідання 06.06.2023 а ні відповідач, а ні його представник не з'явилися. За день до судового засідання - 05.06.2023 представник відповідача ОСОБА_4 особисто через прийом громадян Київського апеляційного суду подала заяву про відкладення судового засідання, у зв'язку з її хворобою (перелом верхньої кінцівки) (а. с. 155-156). Розгляд справи відкладено на 04.07.2023.

В судове засідання, призначене на 04.07.2023 а ні відповідач, а ні його представник ОСОБА_4 не з'явилися. За день до судового засідання - 03.07.2023 представник відповідача ОСОБА_4 особисто через прийом громадян Київського апеляційного суду подала заяву про відкладення судового засідання, у зв'язку з її хворобою (ускладнення перелому верхньої кінцівки, больовий синдром) (а. с. 163-164). В клопотанні про відкладення судового засідання представник відповідача ОСОБА_4 просила не призначати розгляд справи на 28 липня, 09, 14, 15, 16, 18, 21 серпня та 14, 21, 29 вересня 2023 року через зайнятість в інших справах. Судове засідання, яке було призначено на 04.07.2023, з урахуванням побажань представника відповідача ОСОБА_4 відкладено на 01.08.2023.

В судове засідання, призначене на 01.08.2023, представник відповідача ОСОБА_4 також не з'явилася, подавши особисто через прийом громадян Київського апеляційного суду за день до судового засідання, а саме 31.07.2023 клопотання про відкладення судового засідання, у зв'язку з її хворобою (ускладнення перелому верхньої кінцівки, больовий синдром) .

Таким чином, суд апеляційної інстанції за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 неодноразово відкладав розгляд справи, у зв'язку з хворобою останньої (перелом верхньої кінцівки). При цьому, колегія суддів враховує, що всі клопотання про відкладення судових засідань представник відповідача ОСОБА_4 подавала особисто до канцелярії апеляційного суду за день до кожного з судових засідань.

Також колегія суддів враховує, що в кожній із судових повісток, отриманих представник відповідача Скріжалєвською Л. П., роз'яснено право на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Однак, правом на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції а ні відповідач особисто, а ні його представник ОСОБА_4 не скористалися.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України, кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», №16652/04).

Зважаючи на вищевикладене, а також враховуючи вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнає належним повідомлення відповідача про розгляд справи, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Позивач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився та свого представника не направив. Від представника позивача ОСОБА_5 надійшла справа про розгляд справи без його участі (а. с. 147-151).

З урахуванням наведеного та згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін та їхніх представників.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено Договір купівлі-продажу товару, який оформлено у формі рахунків на оплату товару, що підтверджується наступним.

25 листопада 2021 року ФОП ОСОБА_1 виставив ОСОБА_2 рахунок-фактуру № на оплату товару, а саме: стілець ІСО чорний Неаполь-01, 10 шт. х 1160 грн = 11 600 грн; стілець ІСО хром Неаполь - 01, 270 шт. х 932 грн = 251 640 грн; крісло Samba RC Хром Софт Неаполь-01, 10 шт. х 2 570 грн = 25 700 грн; загальна сума 288 940,00 грн. У даному рахунку-фактурі № від 25.11.2021 ФОП ОСОБА_1 вказано постачальником, а ОСОБА_2 платником.

Згідно вказаного рахунку-фактури від 25.11.2021 ОСОБА_2 здійснено оплату на загальну суму 288 940,00 грн, що підтверджується квитанціями №06-1455118/1/С на суму 144 470,00 грн, №22-1470115/1/С від 22.12.2021 на суму 72 235,00 грн та №28-1475617/1/С від 28.12.2021 на суму 72 235,00 грн.

В даних квитанціях зазначено, що отримувачем коштів є ФОП ОСОБА_1 , платник - ОСОБА_2 . В графі "призначення платежу" зазначено: опл.за товар (стілець) зг.Рах.№ від 25.11.2021.

28 червня 2022 року ФОП ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 лист-вимогу від 23.06.2022 про повернення попередньої оплати за договором купівлі-продажу в розмірі 288 940,00 грн в семиденний термін після отримання вимоги, оскільки з грудня 2021 року не поставлено позивачу.

Матеріали справи не містять доказів поставлення відповідачем позивачу товару, згідно рахунку-фактури від 25.11.2021, як і не містять доказів перерахування позивачу коштів в розмірі 288 940,00 грн на вимогу останнього від 23.06.2022.

Суд першої інстанції, встановивши вищевказані обставини та застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а саме положення ст. 205, 626-629, 631, 639, 509, 525, 526 ЦК України, дійшов правильного висновку, що відповідач отримав оплату за товар, але товар позивачу не передав, у зв`язку з чим обґрунтовано задовольнив позов та стягнув з відповідача на користь позивача сплачені за товар грошові кошти в сумі 288 940,00 грн.

При цьому, суд правомірно відхилив доводи відповідача, що переписка в месенджері не може вважатися належним доказом передачі товару позивачу, так як з наданих відповідачем до відзиву на позовну заяву роздруківки скриншотів неможливо встановити осіб між якими здійснювалася така переписка, а саме з даного доказу не вбачається ані номера телефону за яким здійснювалася переписка, ані імені учасників такої переписки. Більше того, як правильно зауважив суд першої інстанції, дана переписка датована у період з 05.07.2020 по 03.08.2022, тобто після направлення позивачем відповідачу вимоги від 23.06.2022 про повернення коштів.

Більше того, як неодноразово зазначав Верховний Суд в своїх постановах, що роздруківка скриншотів переписки у мессенджері не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення

За наведених обставин, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав належної оцінки такому доказу, як переписка в месенджері.

Доводи апеляційної скарги, що за не виконання умов договору купівлі-продажу перед позивачем відповідальною особою є менеджер колегія суддів відхиляє, оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що договір купівлі-продажу товару, який оформлено у формі розрахунків на оплату, укладено саме між сторонами. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Щодо посилання відповідача на розписку від 30.12.2021, в якій зазначено, що грошові кошти в сумі 144 470,00 грн для оплати на завод виробника решти замовлення ОСОБА_2 отримано іншою особою, то такий доказ не спростовує висновку суду про те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань перед позивачем щодо поставки оплаченого останнім товару. Більше того, як вказує відповідач, менеджер є його працівником, що свідчить про виконання останнім дій, в тому числі щодо отримання коштів від ФОП ОСОБА_1 для виконання робочих завдань останнього.

З наведеного слідує, що твердження відповідача про належне виконання ним умов договору купівлі-продажу товару, не знайшли свого підтвердження і під час апеляційного розгляду справи, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення ґрунтується на доказах, наданих позивачем, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суд встановив обставини справи на підставі доказів, наданих як позивачем, так і відповідачем. Таким доказам суд першої інстанції надав правову оцінку, навівши в рішенні відповідні аргументи. В свою чергу, незгода скаржника з оцінкою наданою судом доказам не є підставою для скасування рішення суду, оскільки згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач посилався на те, що суд порушив норми процесуального права, оскільки розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження, тоді як справа за ціною позову не є малозначною.

Колегія суддів вважає необґрунтованими такі доводи, з наступних підстав.

В частині першій статті 274 ЦПК України законодавцем визначено перелік справ, які можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження, а саме: малозначні справи; що виникають з трудових відносин та про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Поруч з цим в ч. 2 ст. 274 ЦПК України визначено, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи спорах, що виникають з сімейних відносин; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вже вказувалося вище, ОСОБА_2 в 2022 році звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу товару, зазначивши ціну позову в розмірі 288 940,00 грн.

За приписами Закону України "Про державний бюджет на 2022 рік", прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2022 року становив 2 481,00 грн. А відтак двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 202 році становило 620 250,00 грн.

З наведеного слідує, що ціна позову у даній справі - 288 940,00 грн не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також спір у даній справі не відноситься до тих, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, згідно з ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022 року відкрито провадження у даній справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а. с. 30)

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження з дотриманням норм процесуального закону.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суд незаконно відмовив в задоволенні клопотання про врегулювання спору за участю судді, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 07.02.2023 відповідач подав заяву про врегулювання спору за участю судді на підставі ст. 201, 202 ЦПК України (а. с. 77-78).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, в цей же день - 07 лютого 2023 року від позивача до суду надійшла заява, в якій він зазначив, що позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити, а розгляд справи проводити без участі його представника (а. с. 83).

Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦПК України, врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті.

Суд першої інстанції, постановляючи 07.02.2023 ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про врегулювання спору за участю судді, врахував вищезазначені обставини щодо наявності згоди у сторін на врегулювання спору за участю судді та дійшов правильного висновку, що одна із сторін - позивач не висловив своєї згоди на врегулювання спору за участю судді.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що клопотання про врегулювання спору за участю судді відповідачем подано після початку розгляду справи по суті.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, 15 листопада 2022 року судове засідання головуючим суддею оголошено відкритим (а. с. 57). А згідно з ч. 3 ст. 217 ЦПК України, з оголошенням головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті. В матеріалах справи відсутні докази, що до 15.11.2022 відповідач звертався до суду з клопотанням про врегулювання спору за участю судді.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали суду про відмову в задоволенні клопотання про врегулювання спору за участю судді.

Посилання скаржника на те, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо існують обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

07 лютого 2023 року ОСОБА_1 заявив відвід судді Деснянського районного суду м. Києва Гринчак О. І., посилаючись на те, що він має сумнів у його об`єктивності, неупередженості та безсторонності, з огляду на те, що суддя призначила справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, тоді як справа не є малозначною та підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.02.2023 в складі судді Гринчак О. І. у задоволенні заяви відповідача про відвід головуючого судді відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що доводи заявника про відвід судді не свідчать про існування об`єктивно обґрунтованих обставин, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді, а зводяться до незгоди заявника з процесуальним рішенням судді, що не може бути підставою для його відводу.

При цьому, колегія суддів зауважує, що питання про відвід у відповідності до вимог ч. 3 ст. 40 ЦПК України обґрунтовано вирішено судом, який розглядає справу, без передачі такої заяви на розгляд іншому судді, оскільки заяву про відвід подано безпосередньо в судовому засіданні.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення у справі «Білуха проти України», N 33949/02, § 49-52, від 09 листопада 2006 року).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про наявність суб`єктивного критерію для відводу судді Гринчак О. І. з підстав незгоди з процесуальним рішенням судді у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про їх необґрунтованість, з огляду на таке.

Статтею 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» встановлено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (частина четверта статті 36 ЦПК України).

Аналіз ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 07.02.2023 за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про відвід судді Деснянського районного суду м. Києва Гринчак О. І. дає підстави для висновку, що вона є законною та обґрунтованою.

Таким чином, відсутні підстави для визнання відводу обґрунтованим та скасування оскаржуваного судового рішення з підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 376 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська