Справа № 459/1094/23
Провадження № 2/459/182/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2023 року Червоноградський міський суд Львівської області в складі:

головуючого судді Дем`яновської Ю.Д.,

з участю секретаря судового засідання Гук Т.Я.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Червонограді за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про стягнення моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я,-

в с т а н о в и в :

03.04.2023 року позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідача на його користь 100000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування позову послався на те, що з пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища на вуглевидобувних підприємствах «Укрзахідвугілля» більше 22 років на посадах: підземний ГРОВ, підземний машиніст ГВМ, заступник начальника гірничопрохідницької дільниці. Зазначає, що працюючи в небезпечних умовах праці з ним стався нещасний випадок на виробництві з важкими наслідками.21.01.2002 року Львівською обласною клінічною лікарнею, терапевтичним (профпатологічним) відділенням йому було встановлено професійне захворювання, а саме: силікоз ІІ ст., інтервенційна форма s/t, емфізема легень ІІ ст. Причиною виникнення професійних захворювань є контакт з вугільно-породним пилом, запиленість повітря робочої зони, перевищення гранично-допустимих рівнів вмісту діоксину кремію. Вказує, що у зв`язку із виявленням у нього професійного захворювання, його скеровано для огляду на МСЕК та 29.04.2002 року обласною МСЕК №3 вперше йому встановлено ступінь втрати працездатності в розмірі 50 % у зв`язку з професійними захворюваннями та трудовим каліцтвом, а саме: 45 % по наслідках отриманого професійного захворювання, 5% - по наслідках трудового каліцтва та третю групу інвалідності. Стверджує, що внаслідок отриманого професійного захворювання та трудового каліцтва, йому завдано значної моральної школи у вигляді фізичних та душевних страждань. Він відчуває незручності у повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі та моральні страждання. Відчуває себе неповноцінною людиною, невзмозі вести активне життя, змушений регулярно звертатися за медичною допомогою та проходити лікування, приймати медикаменти. Постійний кашель, який спричинений професійним захворюванням, викликає у нього незручності, у його є задишка, він відчуває незручності при спілкуванні з людьми. Часті болі в грудях, задишка та післятравматичні болі руки не дають можливості повноцінно працювати, займатися улюбленою справою. Погіршення стану здоров`я призводить до депресивного стану, він постійно знаходиться у пригніченому стані. Також професійне захворювання значною мірою вплинуло на життєві відносини, сімейні обставини, це викликає моральні переживання, почуття безвихідності і відсутності перспектив на майбутнє. Тому просить позов задовольнити та стягнути на його користь завдану моральну шкоду.

Ухвалою від 06 квітня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду на 15.05.2023 року.

19.04.2023 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив що проти позову заперечує, оскільки вважає вимогу позивача незаконною, необґрунтованою, та такою що не підлягає до задоволення. Вказав, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не є належним відповідачем у даній справі, оскільки позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов`язків, а тому заподіяна йому шкода випливає з трудових правовідносин і повинна відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці на підставі ст.1167 Цивільного кодексу України та ст.237-1 Кодексу законів про працю України. Також вказав, що позивач звернувся із позовом до суду у квітні 2023 року, відтак з цього часу виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон №1105 у редакції чинній з 01.01.2023 року, який покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачає можливості такого відшкодування за рахунок відповідача. Вказав, що дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі 215/3118/16-ц, від 05.12.2018 року по справі №219/3928/17, від 05.12.2018 року по справі №212/4799/17, від 06.12.2018 року по справі №219/1321/17. До того ж звертає увагу на те, що позивачем не долучено до матеріалів справи жодного доказу про наявність факту спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням та нещасним випадком на момент ушкодження здоров`я, а саме у 2002 році. Також звертає увагу на відсутність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, та відсутність у останнього обов`язку з виплати відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою від 15 травня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

За клопотанням представника позивача розгляд справи 26.06.2023 року відкладено на 19.07.2023 року.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, пославшись на обставини викладені в ньому, пояснила, що внаслідок тривалої роботи у шкідливих умовах праці стан здоров`я позивача здоров`я зазнало невідновного погіршення, наслідки чого він відчуває щодня, оскільки це вплинуло на його життєві зв`язки, він постійно змушений вживати додаткових заходів для організації свого життя та підтримання здоров`я, просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечила з підстав, вказаних у відзиві.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Судом встановлено, що більше 22 років позивач працював на підприємствах вугільної промисловості, зокрема працював на посадах: підземний ГРОВ, підземний машиніст ГВМ, заступник начальника гірничопрохідницької дільниці, звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_3 (а.с.13-16).

07 грудня 2001 року комісія Червоноградського шахто-прохідницького підприємства провела розслідування випадку хронічного професійного захворювання працівника ОСОБА_3 , про що було складено акт розслідування професійного хронічного захворювання по формі П-4, з якого вбачається, що професійне захворювання виникло внаслідок контакту з вугільно-породнім пилом протягом стажу роботи у вугільних шахтах (а.с.09-10).

Також встановлено, що 23.03.1990 року керівником шахти №10 «Великомостівська» затверджено акт №26 про нещасний випадок на виробництві (форма Н-1), що мав місце 22 березня 1990 року, з якого вбачається, що в ході виконання своїх трудових обов`язків ОСОБА_3 був травмований (а.с.7-8).

Згідно копії виписки з акта огляду МСЕК від 29.04.2002 року позивачу вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, зокрема 50%, з них 45 % силікоз від 25.01.2002 року зараховано з 25.01.2002 року, 5% по трудовому каліцтву від 1990 року зараховано з 19.03.2002 року (а.с.19).

У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений періодично звертатися за медичною допомогою, що підтверджується копіями виписок та витягів з медичної карти стаціонарного та амбулаторного хворого, копією заключення (а.с.20-23), оригінали яких оглянуті в судовому засіданні.

Повторним оглядом МСЕК 26.04.2005 року позивачу встановлено 50% втрати працездатності, з яких 45 % силікоз від 02.04.2005 року, 5% по трудовому каліцтву від 1990 року безтерміново (а.с.17).

Вирішуючи спір в межах заявленого предмету позову, суд виходить з наступного:

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Ч.4 ст.43, ч.1 ст.46 Конституції України визначають право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 4 ЗУ від 14 січня 1998 року «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Відповідно до підпункту «е» п. 1 ч.1 ст. 21 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і III групи інвалідності, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

За ч.2 ст.13 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть (ч.1 ст.с14 ст.14 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»).

Таким чином, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» пов`язував з настанням страхового випадку.

20 березня 2007 року набрав чинності Закон № 717-V, яким був виключений підпункт «е» п.1 ч.1 ст. 21 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» , а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 2371 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Враховуючи викладене, до спірних правовідносин слід застосовувати ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, що відображено у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 459/3304/16-ц (провадження № 61-27804св18).

Як вбачається з матеріалів справи, на час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності (Згідно копії виписки з акта огляду МСЕК від 29.04.2002 року позивачу вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, зокрема 50%, з них 45 % силікоз від 25.01.2002 року зараховано з 25.01.2002 року, 5% по трудовому каліцтву від 1990 року зараховано з 19.03.2002 року) обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на Фонд соціального страхування на підставі «е» п. 1 ч.1 ст. 21 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла на той час.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 "Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області з 01.01.2023 припинено та реорганізовано шляхом приєднання до Пенсійного фонду України.

З 01.01.2023 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №2620-IX від 21.09.2022 (далі-Закон №2620-IX).

Частиною 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2620-IX визначено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року.

Постановою КМУ від 29 листопада 2022 року № 1323 «Деякі питання забезпечення здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» встановлено, що залишки коштів, які утворилися на рахунках виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та її робочих органів станом на кінець останнього банківського дня у системі електронних платежів Національного банку у 2022 році, перераховуються власниками рахунків в перший банківський день 2023 року на дохідний рахунок Пенсійного фонду України, відкритий в Державній казначейській службі для обліку коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, з подальшим їх спрямуванням цього ж дня на видатковий рахунок Пенсійного фонду України для здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Пунктом 3 вищезазначеної постанови доручено Пенсійному фонду України з 02 січня 2023 року забезпечити здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до ЗаконуУкраїни "Про загальнообов`язкове державнесоціальне страхування" на підставі переданих виконавчою дирекцією Фонду Соціального страхування та її робочими органами справ, баз даних, носіїв інформації та програмного забезпечення, а також підготовлених нею виплатних документів на січень 2023 року.

З січня 2023 року здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" фактично забезпечено Пенсійним Фондом України та його органами.

На наведених обставин, суд віхиляє доводи відповідача про те, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не є належним відповідачем по справі.

Твердження відповідача про те, що на час звернення позивача із цим позовом набула чинності редакція ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, суд також вважає необґрунтованими, оскільки спір щодо відшкодування шкоди відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на її відшкодування, що виникло у позивача з дня встановлення йому втрати професійної працездатності, тобто 29.04.2002 року (Згідно копії виписки з акта огляду МСЕК від 29.04.2002 року позивачу вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, зокрема 50%, з них 45 % силікоз від 25.01.2002 року зараховано з 25.01.2002 року, 5% по трудовому каліцтву від 1990 року зараховано з 19.03.2002 року) тобто саме за рахунок Пенсійного Фонду, як правонаступника Фонду Соціального страхування.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Матеріали справи містять достатньо доказів, що свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків, що потягло за собою професійне захворювання та трудове каліцтво, внаслідок чого його життєві зв`язки змінились, та існує потреба в докладенні додаткових зусиль для організації життя позивача, необхідність вживання додаткових заходів для підтримання його здоров`я, яке зазнало непоправного погіршення внаслідок роботи у шкідливих умовах праці.

Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки, сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди, що повністю кореспондується з нормам ст.3 Конституції України за якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З врахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачу моральних страждань, стану його здоров`я, істотних вимушених змін в його життєвих стосунках, конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення моральної шкоди в розмірі 40 000 грн. Зазначений розмір моральної шкоди відповідатиме глибині завданих моральних страждань, вимогам розумності і справедливості.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь держави судового збору, від сплати якого позивач звільнений в силу закону, суд, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, адже вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, вважає, що до стягнення підлягає судовий збір у розмірі 429 грн 44 коп., виходячи з наступного розрахунку 40 000 грн. (сума задоволених позовних вимог) х 1073,60 грн. (ставка судового збору) : 100 000 грн. (сума заявлених позовних вимог).

Керуючись ст. ст. 10,11, 12, 13, 81, 141, 142, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_3 40000 (сорок тисяч) гривень 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь держави 429(чотириста двадцять дев`ять) гривень 44 копійки судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (, 79016 м.Львів вул.Митрополита Андрея, 10).

Повний текст рішення складено 25.07.2023 року.

Суддя: Ю. Д. Дем`яновська