Справа № 303/427/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 квітня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Райко Василь Васильович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 травня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Монич В.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , де третьою особою без самостійних вимог на стороні позивача виступає ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні орендованим приміщенням

встановив:

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні орендованим приміщенням.

Позов мотивує тим, що між ним та ОСОБА_4 укладено договір оренди, за умовами якого позивач отримав у строкове платне користування нежитлове приміщення 1 поверху площею 1064.3 м. кв. розташоване в АДРЕСА_1 . Однак, відповідачі вчиняють перешкоди йому у користуванні даним приміщенням і тому позивач просить зобов`язати відповідачів не чинити йому як фізичній особі-підприємцю перешкоди у володінні та користуванні орендованим нерухомим майном у період дії договору оренди.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 травня 2022 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 не чинити позивачу ОСОБА_2 перешкоди у володінні та користуванні орендованим нерухомим майном, нежитловим приміщенням в АДРЕСА_1 у період дії договору оренди від 28.12.2021 у будь який спосіб в тому числі фактичного перебування в ньому.

Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 496,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 496,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Райко В.В., подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі.

Вважає невідповідність висновків суду обставинам справи, так-як судом не встановлено яким чином відповідачка ОСОБА_1 чинить перешкоди позивачу у володінні та користуванні орендованим приміщенням для здійснення підприємницької діяльності.

При цьому третя особа - ОСОБА_4 не мав юридичних підстав на укладення з позивачем договору оренди на всю площу нежитлового приміщення, оскільки, на орендовану площу магазину в розмірі 40 м2 наявний договір оренди від 30.10.2020 з попереднім власником ( ОСОБА_2 ), строк оренди якого до 30.09.2023 і не сплив.

Згідно ч.1 ст.770 ЦК України в разі зміни власника речі, переданої в найм (оренду) до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця (орендаря).

А тому, позивачем пред`явлено позов до відповідачів без юридичних на те підстав передбачених ст.391 ЦКУ, оскільки, власником нежитлового приміщення є ОСОБА_4 , а не орендар позивач, що на її думку, є підставою для відмовити у задоволенні заявленого позову.

Спір між позивачем та відповідачкою стосується усунення перешкоди позивачу в користуванні ним орендованим нежитловим приміщенням де здійснює свою господарську діяльність відповідачка. Оскільки, позивач та відповідачка є ФОП то зазначений спір повинен розглядатись в порядку господарської юрисдикції.

Крім того, ОСОБА_2 , як співвідповідач у справі не відповідає вимогам ч.2 ст. 50 ЦПК України, оскільки ОСОБА_5 не має жодного відношення до спірного нежитлового приміщення, а статусом відповідач наділена позивачем тільки для того, щоб змінити юрисдикцію суду. Для визначення юрисдикції спору визначальним є характер спірних правовідносин, а не суб`єктний склад сторін.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 подав відзив на таку в якому просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач не визнає існування договору оренди від 30.10.2020, який долучено до апеляційної скарги, тому що підпис на такому вчинено не ОСОБА_2 , а виконано іншою особою. Під час судового розгляду ОСОБА_1 такий не подавала суду першої інстанції. Протягом 2021 року в орендованій будівлі діяв хостел Welkome 24 де відповідачка діяла як адміністратор хостелу, що також зазначено в Акті ДСНС від 27.07.2021 при здійсненні перевірки хостелу.

Відповідно до вимог статей 396-398 ЦК України особа має право на захист речових прав на чуже майно, яка набула такі речові права.

ОСОБА_2 , набувши речові права на нежитлове приміщення на підставі договору оренди від 28.12.2021 має право на захист такого майна як його володілець навіть і від власника майна. Тож орендар також наділений правом на захист порушеного свого права.

Саме перебування в орендованому нежитловому приміщенні ОСОБА_1 всупереч волі позивача є протиправним та потребує судового захисту.

Позов не містить обґрунтувань того, що позивачу чинить перешкоди фізична особа підприємець. А наявність у ОСОБА_1 реєстрації ФОП не являється свідченням того, що у спірних правовідносинах наявний спір з підприємцем.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з закриттям провадження у справі.

Судом встановлено, що 05 травня 2021 року між ОСОБА_4 (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) було укладено договір оренди № 1/05 , за умовами якого позивач отримав у строкове платне користування нежитлове приміщення 1 поверху, площею 777.4 м.кв., розташоване в АДРЕСА_1 , строком до 31 грудня 2021 року.

28 грудня 2021 року між ОСОБА_4 (орендодавець) та ОСОБА_2 було (орендар) укладено договір оренди, за умовами якого позивач отримав у строкове платне користування нежитлове приміщення 1 поверху, площею 1064.30 м.кв., розташоване в АДРЕСА_1 , строком до 01 листопада 2024 року.

Судом першої інстанції зазначено, вчинення відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкод у володінні та користуванні орендованим нерухомим майном, нежитловим приміщенням, що знаходиться в АДРЕСА_1 , є неправомірними. У свою чергу, дії суперечать чинному законодавству та порушують право позивача на належне користування об`єктом оренди на відповідній правовій підставі та підлягає захисту у визначений позивачем спосіб.

У ході апеляційного розгляду справи, позивач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 03.11.2022

Згідно зі статтею 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Таким чином, процесуальне правонаступництво настає в таких випадках: 1) у разі смерті фізичної особи чи припинення юридичної особи; 2) заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні; 3) в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір.

Правонаступництвом у матеріальних правовідносинах є перехід прав або обов`язків їх учасника до іншої особи внаслідок певних юридичних фактів, у результаті яких один з учасників правовідносин вибуває з них і замінюється іншою особою.

Відповідно до частини 4 статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема:1)особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Предмет позову та обставини у вказаній справі стосуються усунення позивачу перешкод у користуванні ним орендованим приміщенням.

Дослідивши підстави позову та предмет позову, апеляційний суд приходить до висновку, що дані правовідносини, які нерозривно пов`язані з позивачем, та проявлялись у здійсненні користування орендованим нерухомим майном, тому такі не допускають правонаступництва процесуального, так-як дані матеріальні права не входять до складу спадщини спадкодавця.

За таких обставин, згідно пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

У частинах 1, 3 статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Відповідно до частини 3 статті 377 ЦПК України перш ніж скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі в зв`язку зі смертю фізичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, суд апеляційної інстанції має з`ясувати і зазначити в судовому рішенні, в чому полягає незаконність чи необґрунтованість ухваленого судом першої інстанції у справі рішення.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Проте, позивачем, ОСОБА_2 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, що відповідачем ОСОБА_1 чиняться перешкоди у користуванні орендованим ним нежитловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилання позивача на те, що відповідачі чинять йому перешкоди шляхом фактичного перебування у вказаному приміщенні, на думку суду, є наслідком неприязних відносин, що склалися між колишнім подружжям та не можуть бути підставою для задоволення заявленого позову.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам, у зв`язку з чим помилково вважав позов доведеним.

Відповідно до ст. 377 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 цього Кодексу.

Враховуючи дане положення цивільно-процесуального закону, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Зважуючи на викладене та керуючись вимогами статей 255, 377, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Райко Василь Васильович, задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 травня 2022 року скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді :