Провадження №2-з/369/35/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2023 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву Державного підприємства «Антонов», заінтересовані особи ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Антонов» звернулися до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Свої вимоги мотивував тим, що Відповідно до державного акту на право постійного користування землею від 23.08.2001 № 462 (далі - Акт № 462), виданого на підставі рішення виконавчого комітету Віто-Поштової сільської ради народних депутатів від 26.01.2001 № 1-1, Позивачу надано у постійне користування 88,22 га землі, у тому числі земельна ділянка 2 площею 5,0 га (далі - ділянка Позивача), яка розташована за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова.

Пунктами 1.1, 1.4 Статуту ДП «АНТОНОВ», затвердженого наказом Державного концерну «Укроборонпром» від 04.11.2020 № 446, встановлено, що Позивач, якого відповідно до наказу Мінпромполітики від 22.01.2010 № 17 було перейменовано з Державного підприємства авіаційного науково-технічного комплексу ім. О.К. Антонова, є правонаступником усіх його майнових та особистих немайнових прав та обов`язків.

Згідно з рішенням Віто-Поштової сільської ради Київської області від 08.11.2005 року 31 сесії 4 скликання (далі - Рішення від 08.11.2005) затверджено місце розташування земельної ділянки під розміщення садівницького товариства «Круглик-4» за рахунок земель підсобного господарства «Круглик» Позивача та надано дозвіл садівницькому товариству «Круглик-4» на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 6, 5524 га в оренду на 49 років під розміщення цього садівницького товариства за рахунок земель підсобного господарства «Круглик» Позивача.

Згідно з рішенням Віто-Поштової сільської ради Київської області від 21.03.2006 року 35 сесії 4 скликання (далі - Рішення від 21.03.2006) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду загальною площею 6, 5524 га під розширення території садівницького товариства «Круглик-4» та вилучено земельну ділянку загальною площею 6, 5524 га (рілля), у тому числі ділянку Позивача площею 5,0 га з постійного землекористування ДП «АНТОНОВ».

30.03.2009 господарський суд Київської області прийняв рішення у справі № 19/034-09, залишене без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 22.07.2009 та постановою Вищого господарського суду України від 18.11.2009, яким визнано недійсним Рішення від 08.11.2005 про затвердження місця розташування та надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки садівницькому товариству «Круглик-4» та частково недійсним Рішення від 21.03.2006 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 6, 5524 га та вилучення земельної ділянки площею 5,0 га з постійного землекористування Позивача.

Далі, згідно з рішенням Віто-Поштової сільської ради Київської області від 18.01.2007 року 6 сесії 5 скликання (далі - Рішення від 18.01.2007), яке є похідним від недійсних Рішень від 08.11.2005 та від 21.03.2006, надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок 11 членам садівницького товариства «Круглик-4», які розташовані у цьому товаристві (Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова).

26.07.2011 Києво-Святошинський районний суд Київської області прийняв постанову у справі № 2-а-1548/2011, що залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2012, якою визнано незаконним та скасовано Рішення від 18.01.2007.

26.08.2016 Державне підприємство «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» виготовило та направило на адресу Позивача викопіювання з національної кадастрової системи в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району, відповідно до відомостей якої Земельна ділянка належить ОСОБА_2 .

Окрім цього, згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-016 від 12.07.2016 встановлено, що Земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі рішення Віто-Поштової сільської ради Київської області від 30.08.2007 року 9 сесії 5 скликання (далі - Рішення від 30.08.2007).

17.12.2020 Київський апеляційний суд у справі № 369/11983/17 прийняв постанову про задоволення позовних вимог Позивача щодо Земельної ділянки, а самевитребувати на користь ДП «АНТОНОВ» з незаконного володіння ОСОБА_2 . Земельну ділянку; визнати незаконним та скасувати Рішення від 30.08.2007 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки у власність та передачі ОСОБА_2 у власність Земельну ділянку; зобов`язати Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області скасувати державну реєстрацію Земельної ділянки, проведеної 17.06.2016 за ОСОБА_2

23.05.2022 Позивач отримав лист від 16.05.2022 № 65405033/4 відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), згідно якого під час примусового виконання постанови Київського апеляційного суду від 17.12.2020 у справі № 369/11983/17 встановлено, що власником Земельної ділянки є ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 .

Вказали, що на даний час існують реальні ризики здійснення чергового відчуження Земельної ділянки під час розгляду судом справи про її витребування із незаконного володіння Відповідача, що зробить фактично неможливим поновлення порушених прав ДП «АНТОНОВ» у разі прийняття рішення суду на користь Позивача.

Також зазначаємо, що предметом позову буде земельна ділянка, яка неправомірно перебуває у власності Відповідача.

При цьому, накладення арешту на земельну ділянку унеможливить здійснення Відповідачем її відчуження під час вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, на даний час наявні підстави для вжиття судом заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з метою охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (відчуження, незаконне будівництво об`єктів нерухомості, забруднення, знецінення ділянки тощо) для забезпечення позивачу реального та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на його користь, у тому числі якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Просили суд накласти арешт на майно, що перебуває у власності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме на земельну ділянку площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0191, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 224, номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 36778069.

Частиною 1 ст. 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи, а тому вирішення питання забезпечення позову здійснюється без присутності осіб, які беруть участь у справі.

У зв`язку з відсутністю сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву про забезпечення позову слід задовольнити, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З огляду на ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь нього, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 році у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зазначена правова позиція була багаторазово підтверджена Верховним Судом у справах, де суди дійшли висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову (постанови від 15.07.2021 року, провадження № 61-8468ав21 та від 30.06.2021 року у справі № 523/11320/19).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім того, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 03.07.2019 року у справі № 331/1255/17 та від 30.06.2021 року у справі № 204/8994/19 вказав, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2021 року у справі № 724/561/20 та від 07.07.2021 року у справі № 308/7086/20.

В останній постанові Верховний Суд також наголосив на тому, що при вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Враховуючи викладене, наведені у заяві про забезпечення позову факти та обґрунтування, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом спору, що буде у цій справі, суд дійшов до висновку про необхідність та доцільність вжиття заходів забезпечення позову у цій справі у спосіб, про який просить заявник, так як застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист прав та інтересів заявника, та вважає за можливе заяву про забезпечення позову задовольнити.

При цьому таке забезпечення позову буде співмірним із заявленими позовними вимогами.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення слід зазначити наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

Суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 149-159, 260, 353, 354 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву Державного підприємства «Антонов», заінтересовані особи ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнити.

Накласти арешт на земельну ділянку площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Віта-Поштова, садівницьке товариств «Круглик-4», кадастровий номер :01:002:0191, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 224, номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 36778069.

Копію даної ухвали надіслати сторонам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею відповідно до ст. 261 ЦПК України.

Ця ухвала відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років з дня її постановлення.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, проте її оскарження не зупиняє її виконання.

Стягувач: Державне підприємство «АНТОНОВ», , адреса: 03062, м. Київ. вул. Академіка Туполєва, 1.

Боржник: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ