Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 752/7895/19

провадження № 61-8825св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: державний реєстратор Київської філії Комунального підприємства «Благоустрій Крюківщини» Крюківщинської сільської ради Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Клименко Юлія Сергіївна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року у складі судді Мазура Ю. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Коцюрби О. П., Білич І. М.

та касаційну скаргу ОСОБА_9 на постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства «Благоустрій Крюківщини» Крюківщинської сільської ради Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Клименко Юлії Сергіївни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про визнання дій та рішення незаконними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у квітні 2019 року звернувся з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, і остаточно просив:

- визнати дії державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства «Благоустрій Крюківщини» Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Клименко Ю. С. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 37095186 неправомірними;

- скасувати рішення державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства «Благоустрій Крюківщини» Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Клименко Ю. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37095186 від 15 вересня 2017 року та запис про право власності 22350814 від 11 вересня 2017 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 ;

- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , уклавши 27 грудня 2007 року із ОСОБА_13 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , стали її власниками.

Спірна квартира з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 за договором позики, укладеним між ним та ОСОБА_2 , передана в іпотеку на підставі іпотечного договору, укладеного 11 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7

08 лютого 2019 року йому стало відомо, що ОСОБА_2 15 вересня 2017 року безпідставно набув у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Даний факт підтверджується внесенням державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства «Благоустрій Крюківщини» Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Клименко Ю. С. відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, (з відкриттям розділу) індексний номер: 37095186, про що ним було здійснено запис про право власності № 22350814.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 37095186 було прийнято відповідачем на підставі заяви ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та доданих до неї документів.

Однак, дії державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства «Благоустрій Крюківщини» Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Клименко Ю. С. з прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 37095186 є незаконними, оскільки подані документи не відповідають вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Відповідної заяви з вимогою виконати зобов`язання за договором позики ОСОБА_1 не отримував.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 155568011 вбачається, що ОСОБА_2 після отримання рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , 15 січня 2018 року здійснив її відчуження, шляхом укладення 15 січня 2018 року з ОСОБА_9 договору купівлі-продажу.

Оскільки, ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 набув 15 вересня 2017 року незаконно, то подальші його дії з її продажу ОСОБА_9 теж є незаконними, як і володіння та продаж останньою 07 серпня 2019 року даної квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_15 .

Зважаючи на викладене його право підлягає захисту шляхом витребування квартири АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння та визнання права власності на вказану квартиру за всіма її співвласниками.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 12 липня 2021 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 11 січня 2022 року, позов задовольнив.

Визнав дії державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства «Благоустрій Крюківщини» Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Клименко Ю. С. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 37095186 неправомірними.

Скасував рішення державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства «Благоустрій Крюківщини» Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Клименко Ю. С. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37095186 від 15 вересня 2017 року та запис про право власності 22350814 від 11 вересня 2017 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Витребував із чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та визнав за ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнув з державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства «Благоустрій Крюківщини» Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Клименко Ю. С. на користь держави судовий збір у розмірі 333,33 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 333,33 грн.

Стягнув з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 333,33 грн.

Стягнув з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 333,33 грн.

Стягнув з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 333,33 грн.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що була порушена процедура повідомлення іпотекодавця про здійснення перереєстрації права власності.

Київський апеляційний суд постановою від 23 серпня 2022 року апеляційні скарги адвоката Насадчука П. А. в інтересах ОСОБА_9 , а також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнив частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства «Благоустрій Крюківщини» Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Клименко Ю. С., та стягнення судового збору, а також в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на майно скасував та ухвалив у цій частині нове рішення про відмову в позові.

У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині визнання відповідачем у справі державного реєстратора а також в частині визнання права власності та приймаючи в цих частинах нову постанову про відмову у їх задоволенні, апеляційний суд виходив з того, що спір у цій справі виник у ОСОБА_1 з ОСОБА_2 щодо порушення ним права його власності на квартиру внаслідок дій останнього щодо реєстрації за собою такого права, тому державний реєстратор не є належним відповідачем у цій справі.

Задоволення позовної вимоги про визнання за позивачем та третіми особами права власності а спірне нерухоме майно не призвело б до відновлення володіння вказаним майном, тому зазначені вимоги не є ефективним способом захисту.

Крім того, апеляційний суд зазначив про те, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 окрім ОСОБА_1 є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 правове становище яких у спорі визначено як треті особи, що виключає належні підстави для задоволення позову на їх користь, якого вони не заявляли, тому суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позову про визнання права власності.

Залишаючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконними дій державного реєстратора, пов`язаними з передачею іпотечного нерухомого майна у власність ОСОБА_2 та скасування відповідного рішення, а також про витребування майна з чужого незаконного володіння без змін суд першої інстанції виходив з того, що іпотекодержателем не було доведено до відома іпотекодавця його наміру звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. При цьому було порушено умови іпотечного договору та законодавство, що регулює спірні правовідносини. Рішення суду в означених частинах постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вересні 2022 року подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представник ОСОБА_9 - адвокат Насадчук П. А. у вересні 2022 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції та постановити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як на підставу оскарження судових рішень посилаються на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказують, що суди не врахували правові позиції, висловлені у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 16 грудня 2019 року у справі № 607/4911/16-ц, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 03 липня 2019 року у справі № 9901/939/18, та у постановах Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 757/32778/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 761/22150/19, від 12 травня 2022 року у справі № 756/15123/18, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, від 18 лютого 2021 року у справі № 4/5026/1020/2011, від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц, від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 14 квітня 2022 року у справі № 644/2204/19, від 12 жовтня 2021 року у справі № 554/3200/18, від 22 серпня 2022 року у справі № 597/977/21, від 04 листопада 2020 року у справі № 910/7648/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 761/16488/19, від 17 серпня 2020 року у справі № 911/2636/19.

Предметом доказування у справі, визначеним позивачем, є встановлення факту надіслання ОСОБА_2 на зареєстровану адресу позивача заяви з вимогою виконати зобов`язання ОСОБА_6 за договором позики, посвідченим 11 січня 2017 року та її отримання позивачем, а також добросовісність чинних набувачів. Інших підстав в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо визнання дій державного реєстратора Клименко Ю. С. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень неправомірними, в тому числі спосіб стягнення на предмет іпотеки, позивач не зазначав, а суд першої інстанції ці обставини не встановлював та не досліджував, тому вони не могли бути предметом розгляду судом апеляційної інстанції.

Спірна квартира вибула з власності позивача виключно за його власної волі, тому підстави для витребування у відповідачів як добросовісних набувачів спірної квартири відсутні. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Позивач не надав доказів вибуття частки спірної квартири поза його волею. Наявні у справі письмові докази (договір позики від 11 січня 2017 року, іпотечний договір від 11 січня 2017 року, заява позикодавця та іпотекодержателя на адресу позивача надіслана та отримана ним відповідно до свідоцтва нотаріуса Войстрік О. В. і документів, на підставі яких воно видано, сплив 30-денного строку на виконання умов договору) позивачем не спростовані, доказів протилежного на виконання вимог статті 83 ЦПК України ОСОБА_1 суду не надано, також як і не надано доказів недобросовісності набуття відповідачами права власності на квартиру, що свідчить про незаконність оскаржуваних судових рішень.

ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_17 не оскаржували ні дії державного реєстратора Клименко Ю. С., ні реєстрацію права власності на квартиру ОСОБА_2 , а також перебування спірної квартири у власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 щодо своєї частки у праві власності на квартиру, тому суди мали право розглядати та ухвалювати будь-які рішення лише стосовно тієї частки майна, яка взагалі коли-небудь реально належала позивачу.

З 16 січня 2020 року законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про державну реєстрацію права, тому обраний позивачем спосіб судового захисту як скасування запису від 11 вересня 2017 року № 22350814 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - спірну квартиру не ґрунтується на вимогах закону.

Справу розглянуто за позовною заявою особи, яка звернулась до суду від імені заінтересованої особи, при цьому не маючи повноважень на ведення справи.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_9 - адвокат Насадчук П. А. як на підставу оскарження судового рішення посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення обґрунтувавши його іншими мотивами, аніж ті підстави, що були зазначені в позовній заяві. Судом було витребувано та долучено до матеріалів справи документи, на підставі яких були видані нотаріальні свідоцтва про направлення та отримання вимоги іпотекодержателя до ОСОБА_1 та інших іпотекодавців, квитанції Укрпошти про вручення рекомендованого листа, листа приватного нотаріуса КМНО Войстрік О. В. про передачу заяви ОСОБА_2 про необхідність погашення боргу, заяви ОСОБА_2 з вимогою виконання зобов`язання за договором позики від 11 січня 2017 року, що беззаперечно спростувало твердження позивача про неотримання вимог від іпотекодержателя стосовно необхідності виконання зобов`язань за іпотечним договором.

Суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, порушив принцип диспозитивності та ухвалив рішення на підставі того, що у заяві було вказано інший спосіб стягнення на предмет іпотеки, аніж той, що був здійснений іпотекодержателем.

Висновок апеляційного суду про те, що спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею є помилковим, оскільки останній надав згоду на способи стягнення на предмет іпотеки, а 03 червня 2017 року отримав вимогу ОСОБА_2 про необхідність виконати зобов`язання за іпотечним договором, повернувши гроші у розмірі, в якому вони були позичені.

На час звернення стягнення на предмет іпотеки власниками спірної квартири були ще три особи, які разом з ОСОБА_1 забезпечували виконання грошових зобов`язань. У матеріалах справи відсутні докази того, що хтось із співвласників квартири звертався з вимогою про витребування своєї частки з чужого незаконного володіння, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд не міг витребовувати предмет іпотеки - квартиру в цілому, а міг ухвалювати рішення лише в частині його колишньої власності. Так само як і ОСОБА_1 не мав права вимагати витребувати те майно, яке йому ніколи не належало.

На час укладення договору купівлі-продажу від 07 серпня 2019 року жодних арештів, заборон чи обмежень не існувало.

Судами не була проведена належна оцінка добросовісності відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Витребування майна з власності добросовісного набувача є неприпустимим, що узгоджується із правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц, від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 14 квітня 2022 року у справі № 644/2204/19.

З 16 січня 2020 року законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про державну реєстрацію права, що узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 22 серпня 2022 року у справі № 597/977/21, від 04 листопада 2020 року у справі № 910/7648/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 761/16488/19.

Порушень закону під час застосування процедури звернення стягнення на предмет іпотеки не було, тому відсутні підстави витребувати квартиру у добросовісних набувачів.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від представника ОСОБА_9 - адвоката Насадчука П. А. у листопаді 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому, підтримуючи касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , заявник просить скасувати постанову апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції та прийняти в цій частині нову постанову про відмову в позові, посилаючись на те, що згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 2/4440/11, не може бути витребувано з чужого незаконного володіння 1/2 частка не виділеної в натурі квартири.

ОСОБА_1 був лише одним із чотирьох співвласників спірної квартири, частки якої в натурі не виділені, тому позивач не може витребовувати у законних власників всю квартиру.

Інші співвласники квартири згодні з її вибуттям, оскільки жодних позовів не заявляли, вимог про витребування майна не пред`являли, дії державного реєстратора не оскаржували.

З 16 січня 2020 року законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про державну реєстрацію права, тому обраний позивачем спосіб захисту не ґрунтується на вимогах закону.

Суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, обґрунтувавши його іншими мотивами, аніж підстави, що були зазначені в позовній заяві, також дійшов помилкового висновку про те, що спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є добросовісними набувачами спірної квартири, що свідчить про неможливість її витребування.

У грудні від ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_9 , в якому заявники просили її задовольнити, посилаючись на те, що касаційна скарга ОСОБА_9 є обґрунтованою, договір про надання правової допомоги № 18/07-19 від 18 липня 2019 року є нікчемним та містить ознаки свідомого вчинення адвокатом Стрикалем О. В. кримінального правопорушення, передбаченого статтею 400-1 КК України, співучасником якого є позивач ОСОБА_1 , який підписав договір.

Викладене свідчить про відсутність повноважень у адвоката Стрикаля О. В. не лише на час подання позовної заяви, а й на час розгляду справи в судах.

У разі незгоди з обраним ОСОБА_2 способом стягнення на предмет іпотеки, позивач може заявити до нього позов, а не до актуальних власників квартири, які не мали відношення до їх договірних відносин, а позовна вимога про витребування майна у добросовісних набувачів за таких умов є неналежним способом захисту.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Стрикаль О. В. у грудні 2022 року подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просив відмовити у задоволенні їх клопотання про залишення позову без розгляду та відхилити їх касаційну скаргу, посилаючись на те, що у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття 15 вересня 2018 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , у зв`язку з порушенням прав власності ОСОБА_1 на спірну квартиру.

Державний реєстратор вчинив реєстраційну дію не переконавшись у змісті письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцям, не переконавшись, що така вимога була надіслана на адресу іпотекодавців та була отримана останніми.

Недодержання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку, що нерухоме майно вибуло від позивача поза його волею, тому він має право витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останніх набувачів, а ця обставина виключає підстави визнання їх добросовісними набувачами і залишення спірного майна у їх власності.

Згідно з ордером серії КС № 366737 адвокат Вітровчак О. О. діяла на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги № 225 від 11 січня 2019 року та мала право надавати правову допомогу у судах всіх інстанцій, органах державної влади, підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності, державних реєстраторів.

Оскільки адвокат Вітровчак О. О. вказала в ордері, що має право представляти інтереси ОСОБА_1 у судах всіх інстанцій, тому мала право представляти його права та інтереси у будь-яких судах України.

За викладених обставин позовну заяву від імені ОСОБА_1 подала належна особа, що мала право представляти його інтереси у Голосіївському районному суді міста Києва.

Крім того, ОСОБА_1 особисто постійно брав участь у судових засіданнях як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, надавав пояснення та підтримав свій позов.

ОСОБА_1 у грудні 2022 року подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_9 , в якому просив її відхилити, посилаючись на те, що порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем порушили його права, оскільки він не був обізнаний про його намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Матеріали справи не містять доказів порушення ним іпотечного договору, як і не містять доказів того, що ОСОБА_2 попереджав його про намір звернути стягнення на предмет іпотеки.

Посилання на те, що судами не була проведена належна оцінка добросовісності відповідачів не відповідають дійсності та є безпідставними.

Обраний ним спосіб захисту є ефективним.

Позовну заяву від його імені подано належною особою, що мала право представляти його інтереси в Голосіївському районному суді міста Києва.

Більш того, він особисто брав участь у судових засіданнях як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, надавав пояснення та підтримав свій позов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 01 листопада 2022 року відкрив провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та витребував її матеріали із Голосіївського районного суду міста Києва. Клопотання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про зупинення дії рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року в частині, залишеній без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року, до закінчення касаційного провадження у справі задовольнив частково. Зупинив виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року в частині, залишеній без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року, до закінчення касаційного провадження.

Верховний Суд ухвалою від 14 листопада 2022 року відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_9 .

Справа № 752/7895/19 надійшла до Верховного Суду 14 листопада 2022 року.

Верховний Суд ухвалою від 05 грудня 2022 року продовжив ОСОБА_1 строк для подачі відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

Верховний Суд ухвалою від 22 грудня 2022 року продовжив ОСОБА_1 строк для подачі відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

Верховний Суд ухвалою від 12 січня 2023 року продовжив ОСОБА_1 строк для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_9

Верховний Суд ухвалою від 24 січня 2023 року справу призначив до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , ОСОБА_6 набули у спільну сумісну власність 27 грудня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2618, квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з іпотечним договором від 11 січня 2017 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 і ОСОБА_7 з іншої сторони і посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войстрік О. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 3, іпотекодавці з метою забезпечення повного виконання зобов`язань ОСОБА_6 перед іпотекодержателем за договором позики, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , а саме повернення грошових коштів у розмірі 200 000 грн у строк до 11 березня 2017 року, передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 95,5 кв. м.

Відповідно до пункту 25 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися одним з таких способів за вибором іпотекодержателя: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 28 іпотечного договору передбачено, що у разі порушення умов договору позики іпотекодержатель надсилає особі, що порушила свої обов`язки, письмову вимог про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до даного договору та/або чинного законодавства України. Положення цього пункту не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернути у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку.

ОСОБА_2 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується внесенням державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства «Благоустрій Крюківщини» Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Клименко Ю. С. відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, (з відкриттям розділу) індексний номер: 37095186, про що ним було здійснено запис про право власності № вересня 2017 року.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 37095186 було прийнято державним реєстратором на підставі заяви ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та доданих до неї документів - договору позики грошей, іпотечного договору та свідоцтв, виданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войстрік О. В.

ОСОБА_2 15 січня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 30, відчужив ОСОБА_9 спірну квартиру за 800 000 грн.

У подальшому, ОСОБА_9 відчужила квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 07 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Докійчук Н. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 840, за ціною 1 021 489 грн, що еквівалентно 40 216 доларів США.

Апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_1 та іншим іпотекодавцям приватним нотаріусом від імені ОСОБА_2 24 травня 2017 року були направлені заяви, які містили вимоги виконання ними зобов`язання щодо сплати 200 000 грн за договором позики від 11 січня 2017 року та попередження про те, що у випадку її невиконання протягом 30 календарних днів із моменту одержання заяви, ОСОБА_2 звернеться до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, за яким вся сума заборгованості та пеня за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення, буде стягнута у примусовому порядку.

Отже, у відповідних заявах містилися попередження ОСОБА_2 про те, що наслідком невиконання зобов`язання буде стягнення у безспірному порядку заборгованості за договором позики та пені, як відповідальності за порушення умов договору, а не звернення стягнення на іпотечне майно - квартиру, при тому, що звернення стягнення на предмет іпотеки виключає підстави стягнення заборгованості, забезпеченої іпотекою.

До матеріалів справи не долучено доказів виконання відповідачем вимог, передбачених статтею 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 28 іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , ОСОБА_6 та попередження про наслідки невиконання вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Отже можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки пов`язана з дотриманням порядку, визначеного статтею 35 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. У разі порушення встановленого вказаною нормою порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності не допускається.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) та постановах Верховного Суду від 11 серпня 2021 року в справі № 715/1788/19 (провадження № 61-6548св20), від 08 грудня 2021 року у справі № 205/1096/19 (провадження № 61-6207св21) викладено висновок, що за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).

Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору.

Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що іпотекодержатель не виконав вимог, передбачених статтею 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 28 іпотечного договору щодо доведення до відома іпотекодавця його наміру звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України «Про заставу», а й спеціальним - Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

У частині першій статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час укладення іпотечного договору, передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, законодавцем визначений як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18), способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені сторонами в іпотечному договорі, не є взаємовиключними.

Іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в таких випадках: у разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язань за договором; незалежно від настання строку виконання зобов`язання за договором у разі будь-якого порушення умов договору позики; незалежно від настання строку виконання зобов`язання за договором будь-якого порушення іпотекодавцями умов даного договору; незалежно від настання строку виконання зобов`язання за договором позики у випадку, коли предмет іпотеки використовується іпотекодавцями не за призначенням; незалежно від настання строку виконання зобов`язання за договором позики коли іншою особою розпочато процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки; в інших випадках, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини, так і інші юридичні факти.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

В оцінці факту володіння у цій справі Верховний Суд застосовує пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), згідно з яким особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням.

Встановивши недодержання виконання відповідачем вимог, передбачених статтею 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 28 іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , ОСОБА_6 щодо попередження про наслідки невиконання вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Також правильним є висновок апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора, з таких підстав.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначив одним зі співвідповідачів у справі державного реєстратора.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема фізичні та юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, тоді як установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71)).

Отже, що зміст і характер спірних правовідносин, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивача є саме з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а не з державним реєстратором.

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75)).

Встановивши, що державний реєстратор є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в означеній частині.

Крім того, Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на майно, з огляду на таке.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) (пункти 143-146)).

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Тож факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає законність і добросовісність такого набуття.

Підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника).

Відповідно до правил ЦК України до первісних підстав набуття права власності належать набуття права на новостворене майно, у тому числі об`єкт будівництва (стаття 331), переробка речі (стаття 332), привласнення загальнодоступних дарів природи (стаття 333), набувальна давність (стаття 344) та інші.

Найбільш поширеним похідним способом набуття права власності є набуття права власності на підставі правочинів (стаття 334 ЦК України).

Європейський суд з прав людини у справі «Каневська проти України» (§§ 46, 47 рішення від 17 листопада 2020 року, заява № 73944/11) зазначив, що при вирішенні майнового спору між кількома приватними особами національні суди, по суті, повинні були врівноважити конфліктуючі приватні інтереси з приводу спірного майна. При цьому вони спиралися на пункт 1 (3) статті 388 Цивільного кодексу, який національний законодавчий орган, діючи в рамках своєї широкої свободи розсуду відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, прийняв рішення ввести у внутрішнє цивільне законодавство положення, що регулюють подібні ситуації в цій справі (тобто ситуацію, в якій як первісний власник майна, так і його сумлінний покупець мають конкуруючі права на нього). Суд не вважає - і заявник не стверджував іншого - що пункт 1 (3) статті 388 ЦК України, дозволяє власнику майна стягнути його з добросовісного набувача, якщо останній втратив його проти своєї волі, як такий, що суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Дійсно, у всіх державах-учасниках Конвенції законодавство, що регулює приватноправові відносини між фізичними особами, включає норми, що визначають наслідки цих правовідносин для поваги до власності і, в деяких випадках, примус однієї особи до передачі володіння іншій. Такі правила в принципі не можуть вважатися такими, що суперечать зазначеному положенню, якщо тільки будь-яка особа не буде довільно і несправедливо позбавлена майна на користь іншої особи («Zagrebacka banka d. d. v. Croatia», заява № 39544/05, від 12 грудня 2013 року, § 251).

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

З тлумачення статті 330 ЦК України випливає, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц (провадження № 61-13212св19)).

Верховний Суд врахував, що оскільки за правилами статті 388 ЦК України є підстави для витребування майна від добросовісного набувача, що свідчить про неможливість виникнення права власності у добросовісного набувача на спірне майно, тому заявник вправі звернутися до суду з позовом про захист своїх прав як добросовісного набувача.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

За правилами частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Відповідно за обставин, коли у добросовісного набувача бракує підстав для набуття права власності на спірне майно, у нього виникає право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок витребування у нього майна, позбавлення майна добросовісного набувача на користь іншої особи (попереднього законного власника майна) є справедливим.

Додатково оцінюючи обставини справи, Верховний Суд виходить з того, що набуття спірного майна, тобто майна, щодо якого тривають судові спори та вирішуються судові справи, не може набуватися правомірно набувачем від особи, яка не мала права його відчужувати. Перепродаж майна під час триваючого судового провадження щодо вирішення правових претензій на нього та до моменту виконання постановленого у такій судовій справі рішення суду, вочевидь, має на меті унеможливити повернення майна правомірному власникові, а отже, не може свідчити про правомірність такого відчуження та добросовісність подібного набуття прав на майно.

Доводи касаційних скарг про вихід судів попередніх інстанцій за межі позовних вимог не знайшли свого підтвердження, оскільки суди попередніх інстанцій розглянули справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Посилання у касаційній скарзі про неврахування апеляційним судами правових висновків, на які заявники посилаються у касаційній скаргах, Верховний Суд відхиляє, з таких підстав.

Правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 2 якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Пунктами 1-3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.

Як передбачено частиною першою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що прийняттю рішення державного реєстратора про обтяження нерухомого майна передує перевірка відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.

За юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002).

Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в цивільному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19.

У судовій практиці сформульована стала правова позиція, яка полягає у тому, що ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі № 420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18).

У справі, що розглядається, позивач просив суд, зокрема скасувати рішення державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства «Благоустрій Крюківщини» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис про право власності, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній до 16 січня 2020 року (на час звернення до суду з цим позовом), унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній із 16 січня 2020 року, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом вказаної норми наразі виконанню підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 754/8547/19.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

Встановивши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанова апеляційного суду не суперечать практиці Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які посилаються заявники у касаційних скаргах.

Разом з тим, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Аргументи касаційних скарг про те, що на час звернення стягнення на предмет іпотеки власниками спірної квартири були ще три особи, які разом з ОСОБА_1 забезпечували виконання грошових зобов`язань, тому суд не міг витребовувати предмет іпотеки - квартиру в цілому, а міг ухвалювати рішення лише в частині його колишньої власності, також не заслуговують на увагу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, згідно з зазначеною нормою лише власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 612/553/15-ц (провадження № 61-22051св18) вказано, що «індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмінних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору».

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , яка не визначена індивідуально та не виділена в натурі.

Іншими співвласниками спірної квартири є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які були залучені до участі у справі як треті особи, що виключає задоволення позовних вимог на їх користь.

Аргументи касаційних скарг про неналежну оцінку доказів судами суд касаційної інстанції також відхиляє, оскільки згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, заявником не мотивовано та не доведено, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права щодо порядку та оцінки доказів, зокрема отримання доказів та/або дослідження доказів.

Інші доводи касаційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанови апеляційного суду, і зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції у нескасованій після апеляційного перегляду частині та апеляційного суду.

Висновки за результатами розгляду

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у нескасованій після апеляційного перегляду частині та апеляційного судуі не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо клопотань ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та представника ОСОБА_9 - адвоката Насадчука П. А. про залишення позовної заяви ОСОБА_1 , поданої адвокатом Стрикалем О. В., без розгляду

Від ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вересні 2022 року до суду надійшло клопотання, в якому заявники, зокрема просять залишити позовну заяву ОСОБА_1 , подану адвокатом Стрикалем О. В., без розгляду, посилаючись на те, що ордер серії КВ № 432174 від 22 липня 2019 року, виданий на ім`я адвоката Стрикаля О. В., у якому в графі «назва органу, у якому надається правнича допомога» вказаний Святошинський районний суд міста Києва, не може вважатися належним доказом на підтвердження наявності повноважень у адвоката Стрикаля О. В. на підписання позовної заяви, уточненої позовної заяви від імені позивача ОСОБА_1 до Голосіївського районного суду міста Києва, а жодних інших документів на підтвердження таких повноважень адвокатом Стрикалем О. В. не було надано.

Від представника ОСОБА_9 - адвоката Насадчука П. А. у грудні 2022 року до суду надійшло клопотання, в якому заявник, зокрема просить залишити позовну заяву ОСОБА_1 , подану адвокатом Стрикалем О. В., без розгляду, посилаючись на те, що час подання позовної заяви та відкриття провадження у справі не було належним чином перевірено повноважень особи, яка подавала позовну заяву, оскільки було надано ордер на представництво інтересів у зовсім іншому суді.

Згідно з частиною четвертою статті 62 ЦПК Україниповноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Частиною другою статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Відповідно до пунктів 11, 12 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41, зі змінами, внесеними рішенням Ради адвокатів України від 14 лютого 2020 року № 29 та від 17 листопада 2020 року № 118 ордер, встановленої цим Положенням форми, є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта. Ордер містить такі реквізити: Серію, порядковий номер ордера; Прізвище, ім`я, по батькові або найменування особи, якій надається правова допомога; Посилання на договір про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноважених законом на надання безоплатної правової допомоги, номер (у випадку наявності) та дату цього документа; Назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Під назвою органу розуміється як безпосередньо назва конкретного органу так і назва групи органів визначених пунктом 2 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (наприклад, судові органи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, органи досудового слідства, правоохоронні органи тощо); Прізвище, ім`я, по батькові адвоката, який надає правничу (правову) допомогу на підставі ордера, номер та дату його свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, найменування органу, який його видав; номер посвідчення адвоката України, ким та коли воно видане; Ким ордер виданий (назву організаційної форми): адвокатом, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально (із зазначенням адреси робочого місця); адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням (повне найменування адвокатського бюро/адвокатського об`єднання та його місцезнаходження); Адресу робочого місця адвоката, якщо вона відрізняється від адреси місцезнаходження адвокатського бюро/адвокатського об`єднання, яке видає ордер; Обмеження повноважень, якщо такі передбачені договором про надання правничої (правової) допомоги; Дату видачі ордера; Підпис адвоката, який видав ордер, у разі здійснення ним індивідуальної діяльності (у графі « Адвокат »); Підпис адвоката, який надає правову допомогу, якщо ордер, виданий адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням (у графі «Адвокат»); Підпис керівника адвокатського бюро/адвокатського об`єднання, відтиск печатки адвокатського бюро/адвокатського об`єднання (за наявності) у випадку, якщо ордер видається адвокатським бюро/адвокатським об`єднанням; Двовимірний штрих-код QR-код) з посиланням на профайл адвоката в Єдиному реєстрі адвокатів України; Реквізити 12.1, 12.5, 12.6, 12.7, 12.8 генеруються автоматично, всі інші реквізити ордера заповнюються адвокатом самостійно з метою збереження адвокатської таємниці.

Відповідно до пункту частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Згідно з частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Встановлено, що до позовної заяви, поданої 16 квітня 2019 року, адвокат Вітровчак О. О. надала договір про надання адвокатських послуг № 225 від 11 січня 2019 року, додатки №№ 1, 2 до зазначеного договору та ордер серії КС № 366737 на надання правової допомоги у судах всіх інстанцій, органах державної влади, підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності, державних реєстраторів. Вказаний ордер підписаний адвокатом Вітровчак О. О. та містить всі необхідні реквізити, передбачені пунктом 12 Положення про ордер.

Разом з тим, Верховний Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції та підтримував заявлені адвокатом позовні вимоги, що підтверджується протоколом судового засідання від 12 липня 2021 року (а. с. 48-51, т. 3).

Враховуючи викладене, клопотання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та представника ОСОБА_9 - адвоката Насадчука П. А. про залишення позовної заяви ОСОБА_1 , поданої адвокатом Стрикалем О. В., без розгляду задоволенню не підлягають.

Щодо поновлення виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року в частині, залишеній без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року в частині, залишеній без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року, було зупинено ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2022 року до закінчення касаційного провадження. Тому у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити їх виконання в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Керуючись статтями 257, 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотань ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та представника ОСОБА_9 - адвоката Насадчука Павла Анатолійовича про залишення позовної заяви ОСОБА_1 , поданої адвокатом Стрикалем Олександром Васильовичем, без розгляду відмовити.

Касаційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року в частині, залишеній без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийА. І. Грушицький Судді:В. М. Ігнатенко І. В. Литвиненко Є. В. Петров В. В. Пророк