Справа № 2-1478/11
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Кожух О. А., Куштана Б. П.

з участю секретаря Сливки С. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 28 листопада 2011 року, ухвалене суддею Трагнюк В. Р., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2011 року ОСОБА_2 пред`явив позов до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Свої вимоги мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 лютого 2003 року позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності, кожен по 1/2 частині, на тарний склад (літера «Б»), забійний цех (літера «В»), склад живсировини (літера Г), овочесховище (літера «К»), які розташовані по АДРЕСА_1 .

15 лютого 2003 року вони підписали акт приймання-передачі нерухомого майна, куди, крім зазначеного майна, увійшли 6 тарних навісів, сторожова будка та артезіанська свердловина з насосною. Навіси, сторожова будка та свердловина з насосною не були відображені в нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу, оскільки вони були допоміжними спорудами і в продавця, приватного підприємства «Єком», не було на них виготовлено ані інвентарних справ, ані інших документів, так як відповідно до діючого на той момент цивільного законодавства на допоміжні споруди окремі правовстановлюючі документи не видавались.

25 лютого 2003 року позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було виготовлено інвентарну справу та генеральний план на комплекс придбаних ними будівель, куди були включені і допоміжні споруди: 6 навісів, сторожова будка та артезіанська свердловина з насосною. Оскільки зазначені навіси потребували ремонту, вони вирішили їх відремонтувати та усно домовились про вкладення грошей в їх ремонт в рівних долях. Однак на початку 2008 року ОСОБА_3 заявив, що він більше не буде вкладати гроші у цей ремонт та запропонував купити його частку у навісах та артезіанській свердловині з насосною за 12 000 грн.

07 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини п`яти навісів і артезіанської свердловини з насосною, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина цього нерухомого майна належить позивачу. В цей же день на підставі розписки відповідач отримав 12 000 гривень. Зазначений договір був укладений в простій письмовій формі. Відповідно до умов договору сторони протягом шести місяців мали підготувати всі необхідні документи для переоформлення частини зазначеного майна на ім`я позивача через нотаріуса.

Позивач стверджує, що ОСОБА_3 , порушуючи домовленості, ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Після купівлі зазначеного майна позивач півтора року здійснює обслуговування і ремонт, несе інші передбачені законодавством України витрати пов`язані з його утриманням, тобто здійснює всі повноваження власника щодо придбаного майна.

У зв`язку з цим позивач просить: 1) визнати дійсним договір купівлі-продажу від 07 липня 2008 року 1/2 частини п`яти навісів та артезіанської свердловини з насосною, що знаходяться в АДРЕСА_1 ; 2) визнати за позивачем право власності на п`ять навісів та артезіанську свердловину з насосною, що знаходяться в АДРЕСА_1 (Т.1, а.с.2).

Рішенням Виноградівського районного суду від 28 листопада 2011 року, з урахуванням ухвали Виноградівського районного суду від 09 грудня 2011 року про виправлення описки, позов задоволено в повному обсязі (Т.1, а.с.48-50, 56).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, умови якого виконано сторонами, а тому такий договір підлягає визнанню дійсним на підставі статті 220 ЦК України, а право власності підлягає визнанню за покупцем на підставі статті 392 ЦК України.

22 травня 2020 року дружина відповідача ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції разом з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження (Т.1, 59-71), а 11 червня 2020 року ухвалою Закарпатського апеляційного суду їй поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження у даній справі (Т.1, а.с.93).

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є дружиною відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і вказане рішення порушує її права, оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Договір купівлі-продажу від 07.07.2008 року є нікчемним в силу статті 220 ЦК України. Згідно статті 657 ЦК України, що діяла на момент укладення правочину, такий підлягав державній реєстрації, чого дотримано не було. Також договір укладено з порушенням статті 369 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 (дружина відповідача) своєї згоди на відчуження майна не давала. Більше того, звертаючись із позовом до суду позивач пропустив строк позовної давності.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 11 січня 2021 року відповідача у справі ОСОБА_3 замінено на його правонаступника ОСОБА_1 (Т.1, а.с.151).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 07 червня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено (Т.1., а.с.223-225).

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що договір купівлі-продажу шести навісів та артезіанської свердловини з насосною, які знаходяться по АДРЕСА_1 , крім нотаріального посвідчення, підлягав ще й державній реєстрації, у зв`язку із чим суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання його дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. Позовна вимога про визнання права власності на спірне майно є похідною від позовної вимоги про визнання договору дійсним, відтак вона також задоволенню не підлягає.

Постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року постанову апеляційного суду скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження (Т.2, а.с.69-75).

При цьому Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції повинен був перевірити доводи щодо поважності причин пропуску процесуального строку, оскільки вони мають суттєве значення для вирішення питання про поновлення цього строку.

Звертаючись до суду 22 травня 2020 року з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 зазначила, що не була учасником справи, а про оскаржуване рішення дізналася 11 травня 2020 року після звернення до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 .

Сам лише факт отримання копії судового рішення та подання апеляційної скарги після спливу майже 9 років особою, не залученою до участі у справі, за відсутності інших підстав пропуску строку на апеляційне оскарження, зважаючи на дату ухвалення оскарженого рішення (2011 рік), не може вважатися беззаперечною підставою для поновлення процесуального строку, передбаченого на апеляційне оскарження.

Доводи ОСОБА_1 щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження та аргументи на підтвердження цих доводів не були належно перевірені судом апеляційної інстанції, оскільки їм надана неналежна оцінка. Зокрема, не надано оцінки наявним у матеріалах справи (а. с. 177-180) документам, що свідчать про надання нею згоди ОСОБА_3 на розпорядження спірним майном.

Закарпатським апеляційним судом під час вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження враховано тільки твердження ОСОБА_1 , яка не була учасником справи, про отримання нею судового рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 28 листопада 2011 року лише 11 травня 2020 року.

Поновлення строку на апеляційне оскарження без доведеності поважності причин не забезпечило рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Верховний Суд також зазначив, що апеляційна скарга ОСОБА_1 подана після спливу строку на апеляційне оскарження, а з матеріалів справи незрозуміло, які причини пропуску цього строку були визнані поважними, а тому встановленню підлягає підстава для поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

В ухвалі Закарпатського апеляційного суду від 11 червня 2020 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 апеляційний суд належно не дослідив питання поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, враховуючи, що з часу ухвалення рішення районним судом минуло майже 9 років, формально вказавши, що вона не приймала участі у справі , а оскаржуване рішення від 28 листопада 2011 року отримала 11 травня 2020 року (Т.2, а.с.69-75).

Отже, з вказаного слідує, що справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, апеляційний суд врахував висновки Верховного Суду, а також перевірив доводи апелянта ОСОБА_4 щодо причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

З приводу поновлення строку ОСОБА_1 на апеляційне оскарження рішення суду, колегія суддів констатує, що главою 1 розділу п`ять ЦПК України врегульовано порядок перегляду судових рішень судом апеляційної інстанції. При цьому, після вирішення питання по відкриття апеляційного провадження, проводиться підготовка розгляду справи судом апеляційної інстанції і колегія суддів вирішує питання про призначення справи до розгляду.

У даній справі ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 11 червня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження у даній справі (Т.1, а.с.93).

Вказана ухвала апеляційного суду є чинною та не скасована. Отже, питання про поновлення строку та питання про відкриття апеляційного провадження у даній справі вирішено.

Таким чином, колегія суддів прийшла до переконання, що є підстави для призначення справи до розгляду в суді апеляційної інстанції.

У той же час, питання пропуску строку на апеляційне оскарження може бути розглянуто апеляційним судом в порядку ст.ст.126-127 ЦПК України.

Відтак, ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 26 серпня 2022 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в суді апеляційної інстанції (Т.2, а.с.122-124).

В судовому засіданні в апеляційній інстанції на виконання вказівок, викладених у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року (Т.2, а.с.69-75), колегія дослідила як наявність передумов для поновлення стоку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції апелянткою ОСОБА_1 , яка не брала участі у розгляді справи у місцевому суді, так і доводи апеляційної скарги по суті рішення.

Щодо наявності підстав для поновлення апелянтці строку на апеляційне оскарження судового рішення колегія виходила з наступного.

Суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак (стаття 6 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII).

Сторони користуються рівними процесуальними правами (частина перша статті 49 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII).

Майнові цивільні відносини базуються, зокрема, на юридичній рівності (частина перша статті 1 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)).

Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (речення друге частини четвертої статті 13 Конституції України).

Відповідно до частин першої та другої статті 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього кодексу; усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

За змістом частин першої та другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи , а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави й інші суб`єкти публічного права.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина третя статті 319 ЦК України), зокрема і права на захист цивільного права та інтересу (частини перша та друга статті 15 ЦК України).

Колегія враховує, що апеляційна скарга була подана ОСОБА_1 у власних інтересах як співвласника спільно нажитого з чоловіком майна, а саме 1/2 частини шести навісів та артезіанської свердловини з насосною, розташовані в АДРЕСА_1 . Оскаржуване рішення стосувалося права власності саме на це майно.

Апелянтка ОСОБА_1 не брала участі у справі (не була її стороною). Фактично ОСОБА_1 була позбавлена права на захист цивільного права у судовому провадженні, ініційованому позивачем, і має право на апеляційне оскарження ухваленого рішення як особа, яка не була залучена до участі у розгляді справи, однак суд вирішив питання про її права та інтереси. Тобто вона повинна бути стороною ініційованого позивачем спору. Відповідачем визначений тільки ОСОБА_3 , її чоловік. Пресічний строк на апеляційне оскарження визначений частиною 2 статті 358 ЦПК України (щодо можливості відмови у відкритті апеляційного провадження у разі подачі апеляційної скарги після спливу одного року з дня складання повного судового рішення) у даному випадку не застосовується.

Перебіг строку на апеляційне оскарження судового рішення від 28 листопада 2011 року для апелянти ОСОБА_1 розпочався згідно з матеріалами справи з моменту, як вона дізналася про його існування, - 11 травня 2020 року. А 22 травня 2020 року ОСОБА_1 подала таку скаргу. Тому є усі передумови для поновлення строку на апеляційне оскарження з метою захисту прав та інтересів апелянтки ОСОБА_1 .

У матеріалах справи не має жодного доказу, з якого б слідувало, що апелянтка ОСОБА_1 достеменно знала про існування оскарженого рішення, або мала знати про нього, до 11 травня 2020 року.

У постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у цій справі право ОСОБА_1 на оскарження судового рішення, яким її фактично було позбавлено права власності, не поставлено під сумнів, констатовано лише те, що воно було оскаржено апелянткою після спливу значного часу та рекомендовано під час нового розгляду в апеляційному суді перевірити аргументи щодо поважності причин пропуску відповідного строку. Зокрема, надати оцінку документам, що свідчать про надання нею згоди ОСОБА_3 на розпорядження спірним майном (Т.2, а.с.73-74).

Апеляційний суд дослідив вказані документи та прийшов до висновку, що вони не свідчать про обізнаність апелянтки про наявність оскаржуваного рішення суду. Зокрема, в матеріалах справи наявна письмова згода ОСОБА_1 на продаж 1/2 частини нежитлової будівлі, складу живсировини, що розташована в АДРЕСА_1 , датована 10 жовтня 2008 року (а.с.177).

Також у справі є згода на дарування гр. ОСОБА_5 1/2 частини тарного складу, що розташований в АДРЕСА_1 , датована 31 грудня 2009 року (а.с.178).

Серед наявних згод, також є згода на дарування гр. ОСОБА_6 1/2 частини овочесховища, що розташоване в АДРЕСА_1 , датована 31 грудня 2009 року (а.с.179), а також згода на передачу в іпотеку ЗАТ КБ «Приватбанк» 1/2 частини нежитлової будівлі забійного цеху по АДРЕСА_1 , датована 03.08.2007 року.

Отже, із цих документів слідує, що ОСОБА_1 надавала згоду своєму чоловіку на розпорядження різними об`єктами нерухомого майна в різні період часу на різних умовах (у тому числі купівлю-продаж, дарування, передачу в іпотеку) різним особам.

Згода на розпорядження 1/2 частини шести навісів та артезіанської свердловини з насосною, що розташовані в АДРЕСА_1 , відсутня. Отже, не має підстав вважати, що апелянтка знала про договір купівлі-продажу цих об`єктів раніше.

Таким чином, підстав для закриття апеляційного провадження, для залишення апеляційної скарги без розгляду тощо, з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення, не має.

Щодо апеляційної скарги по суті, колегія суддів прийшла до переконання, що вона підлягає до задоволення.

З матеріалів справи слідує, що 15 лютого 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності, кожен по 1/2 частині тарного складу (літера «Б»), забійного цеху (літера «В»), складу живсировини (літера Г), овочесховища (літера «К»), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 15.02.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Гонтар Л.І. за реєстром №504 (а.с.3). Та 15.02.2003 року підписано акт приймання передачі майна на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу, куди крім вищезазначеного майна увійшли 6 тарних навісів, сторожова будка та артезіанська свердловина з насосною (а.с.4).

07 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений в простій письмовій формі договір купівлі продажу 1/2 частини 6 навісів і артезіанської свердловини з насосною, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_2 купив за 12 000 гривень 1/2 частину зазначеного майна (а.с.19). В цей же день відповідно до поданої розписки ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 12 000 гривень (а.с.20). Відповідно до умов договору, позивач та відповідач на протязі шести місяців мали підготувати всі необхідні документи для переоформлення частини зазначеного майна на ім`я позивача через нотаріуса. Водночас нотаріальне посвідчення вказаного договору здійснено не було.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, умови якого виконано сторонами, а тому такий підлягає визнанню дійсним згідно ст. 220 ЦК України.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступні мотиви.

Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України (з цих підстав також пред`явлено позов) якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Водночас, ст. 657 ЦК України (в редакції чинній станом на 07.07.2008 року) передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

За таких обставин слід зазначити, що позаяк договір купівлі-продажу 6 навісів та артезіанської свердловини з насосною, які знаходяться в АДРЕСА_1 , крім нотаріального посвідчення підлягав ще й державній реєстрації, то відсутні підстави для визнання його дійсним в порядку передбаченому ч. 2 ст. 220 ЦК України. Отже, позовна вимога ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, задоволенню не підлягає.

Оскільки позовна вимога про визнання права власності є похідної від позовної вимоги про визнання договору дійним, то вона також задоволенню не підлягає.

Стосовно доводів ОСОБА_1 з приводу того, що розпорядження майном, що відноситься до спільної сумісної власності, здійснюється за згодою співвласників, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до вимог абзаців 1, 3 ст. 369 ЦК України (в редакції чинній станом на 07.07.2008 року), розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності,

здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Водночас, згода ОСОБА_1 яка б була висловлена письмово і нотаріально посвідчена на надання дозволу ОСОБА_3 здійснити продаж ОСОБА_2 6 навісів і артезіанської свердловини з насосною, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 відсутня в матеріалах справи так-як ОСОБА_1 таку згоду не надавала своєму чоловіку.

Посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на здійснення продажу 1/2 частини нежитлової будівлі, складу живсировини, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . То такі посилання не можуть бути взятими до уваги колегією суддів з тих підстав, що 6 навісів і артезіанська свердловина з насосною не є складовими частинами складу живсировини, а є самостійними об`єктами права власності наряду з іншими об`єктами. Крім цього, така згода була надана ОСОБА_1 лише 10.10.2008 року, тоді як у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено ними 07.07.2008 року. Отже, на момент укладення договору купівлі-продажу, який позивач просив визнати дійсним, була відсутня будь-яка згода ОСОБА_1 на продаж її чоловіком належного їм на праві спільної сумісної власності нерухомого майна. Наявна згода, яка була надана пізніше, стосувалася іншого майна. Окрім того, у матеріалах справи наявні і інші згоди, описані вище, які також стосуються іншого майна.

Наведене є свідченням того, що ОСОБА_3 здійснив продаж ОСОБА_2 нерухомого майна, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя за відсутності письмово висловленої згоди ОСОБА_1 , її нотаріального посвідчення.

Окрім того, стверджуючи, що відповідач відмовляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, позивач не надав суду достатніх доказів на підтвердження цієї обставини. Зокрема, в матеріалах справи немає жодної претензії, заяви тощо, що були адресовані відповідачеві з вимогою про необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

В матеріалах справи також немає жодного доказу на підтвердження факту вкладення ОСОБА_2 значних коштів у ремонт, здійснення обслуговування, понесення у подальшому витрат на утримання майна, право власності на яке просив визнати за собою позивач, хоча суд першої інстанції визнав ці обставини встановленими. Апеляційний суд констатує, що належних та достатніх доказів, які б підтверджували факт реалізації позивачем усіх повноважень власника щодо спірного майна не має.

За цих обставин підстави для визнання договору купівлі-продажу дійсним відповідно до положень ст. 220 ЦК України відсутні.

Окрім того, справа була розглянута судом першої інстанції без залучення одного із власників майна апелянтки ОСОБА_1 , що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи наведене, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Виноградівського районного суду від 28 листопада 2011 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 травня 2023 року.

Головуючий:

Судді: